384 



Ilt. Tilføies der mere end nødvendigt, vil den overflødige 

 Luft afkjøle Flammen, og tilføies for lidt, vil Forbræn- 

 dingen formindskes. At der i første Tilfælde fmder en 

 Afkjøling Sted ved for stærk Tilførsel af Luft hidrører fra, 

 at Luften ikke er reen Ilt, idet 79 ^ af dens Rumfang 

 indtages af Qvælstof og Kulsyre, som ikke træde i For- 

 bindelse med det brændende Stof og saaledes udvikle 

 Varme, men tvertimod ved at stryge forbi Stoffet fratager 

 det endeel af Forbrændingsvarmen. I Praxis har man 

 fundet, at det bedste Resultat opnaaes, naar kun Halvdelen 

 eller i det Høieste f af Illmængden i den tilstrømmede 

 Luft forbruges. Resten tilligemed Luftens Qvælstof og 

 Kulsyre gaaer bort med Forbrændingsproducterne, Kulsyre 

 og Vanddampe. 



Da de forskjellige Brændematerialier ere af saa ulige 

 Beskaffenhed, har man bestræbt sig for at erholde en 

 practisk Prøve paa deres Godhed ved at maale den Mængde 

 Varme, en vis Vægt er istand til at udvikle, og da man 

 intet absolut Maal har for Varmen, har man. udtrykt dens 

 Værdi som Brændsel ved det Antal Pund (Vægtdele) Vand, 

 som ved eet Pund (Vægtdeel) af Brændematerialet kunde 

 opvarmes 1 °. Der medgaaer Hgemegen Varme til at 

 opvarme f. Ex. 3 Pund Vand 5 ° eller 5 Pund 3 ^ eller 

 15 Pund Vand 1^. Da man kalder den Varmemængde, som 

 1 Pund Vand udfordrer til at opvarmes 1^, en Varmeenhed, 

 er der i de anførte Exempler medgaaet 15 Varmeenheder. 

 I det anførte Øiemed har man brændt en vis Vægt af det 

 tørrede Brændsel og ladet Forbrændingsproducterne gaae 

 bort gjennem et slangeformigt Rør, som omgaves af Vand, 

 til hvilket de varmere Luftarter da afgave deres Varme. 

 Temperaturforskjellen af Vandet før og efter Forbrændingen 

 angav altsaa det Antal Grader, som det omgivende Vand 



