;sn 



var blevet opvarmet. Dettes Vægt multipliceret med 

 Temperaturforhøielsen angiver altsaa den udviklede Varme- 

 mængde. Men uagtet denne IVJethode ved Anvendelsen 

 af den fornødne Omhu kan give særdeles nøiagtige Resul- 

 tater, var den dog ikke tilstrækkelig simpel til at faae ud- 

 strakt Anvendelse. Man anvender derfor en anden Me- 

 thode, som grunder sig paa det Princip, at den udviklede 

 Varme staaer i ligefremt Forhold til den forbrugte Ilt- 

 mængde og er uafhængig af det brændbare Stof. Da 

 Forsøg have givet , at 1 Pund ilt ved at forbrænde 

 Kul til Kulsyre udvikler 3000 Varmeeenheder, gjælder 

 det kun at bestemme, hvormeget Ilt eet Pund afBrænde- 

 malerialet bruger til sin Forbrænding. Et godt Middel 

 hertil har man i Sølverglød, et af Bly og Ilt sam- 

 mensat letsmelteligt Stof, som let afgiver sin Ilt og 

 derved reduceres til metallisk Bly. Blandes derfor denne 

 Sølverglød med en vis Mængde af det fiintrevne, tørrede 

 Brændemateriale i en Digel , og denne opvarmes til- 

 strækkeligt, vil den brænde bort paa Bekostning af den 

 Ilt, som Sølvergløden indeholder, og en tilsvarende Mængde 

 Bly vil udskilles i metallisk Tilstand og smelte sammen 

 til en Klump paa Bunden. Da hver Vægtdeel Bly har 

 været i Forbindelse med j'-g af sin Vægt Ilt, er den for- 

 brugte Ilt j\ af Blyets Vægt; det herved udkommende 

 Tal multipliceret med .3000 giver Antallet af udviklede 

 Varmeeenheder. Da j^^ af 3000 omtrent er 230, faaes 

 altsaa det simple Resultat, at Blyets Vægt blot skal 

 multipliceres med 230, hvorved da faaes den Varme- 

 mængde , som det anvendte Brændemateriale har ud- 

 viklet. — Methoden er altsaa meget simpel; men det 

 har senere viist sig, at det til Grund liggende Princip 

 ikke holder Stik. Een Vægtdeel Ilt udvikler saaledes ved 



