386 



at forbrænde Brint til Vand 4300 Varmeeenheder, hvilket af- 

 viger betydeligt fra ovenanførte Tal 3000, og ved For- 

 brænding af Kulilte (den Forbindelse af Kulstof med Ilt, 

 som indeholder mindst Ilt) bliver Tahet kun 2400. Man 

 vil tillige i den senere Tid have efterviist, at den Varme, 

 som udvikles ved Forbrænding af de saakaldte isomere 

 Legemer, hvorved forstaaes saadanne, som indeholde de 

 samme Grundstoffer i det samme Mængdeforhold, medens 

 deres chemiske og physiske Forhold forøvrigt ere for- 

 skjellige, er forskjellig og aftager med deres Vægtfylde, og 

 de bruge dog nøiagtigt den samme Mængde Ilt til deres 

 Forbrænding. Den sidstnævnte Methode er derfor behæftet 

 med en Feil, som faaer desto større Indflydelse, jo mere 

 Brændmaterialet indeholder af fri Brint, som afviger fra 

 den opstillede Lov; og Beregningerne vilde give, at den 

 ved Forsøget fundne Brændværdi blev angivet 104 for 

 ringe for hver Procent fri Brint, der fandtes i Brænde- 

 materialet. Det lader sig heller ikke gjøre af Mængde- 

 forholdet af Kulstof, Brint og Ilt ved Hjælp af de bekjendte 

 Talstørrelser for Varmeudvikhngen af disse Stoffer (idet 

 den Brint, som udfordres for med den tilstedeværende Ilt 

 at danne Vand, tænkes uvirksom) at regne sig til Varme- 

 udvikhngen, da disse Stoffer i den Forbindelse, hvori de 

 findes i Brændselet, ikke udvikle den samme Forbrændings- 

 varme, som naar de findes i fri Tilstand. Da dette an- 

 tages ved Sølverglødsmethoden, sees det, at den ogsaa 

 af denne Grund maa være unøiagtig. Uagtet denne Me- 

 thode saaledes har tvende Feil, lader den sig dog nok 

 anvende; thi den sidste Feil er sandsynligviis nogetnær 

 eens for alle Brændseler, saaledes at de relative Værdier 

 blive de samme, og hvad Brintens Afvigelse angaaer, da 

 har denne mindre at betyde, fordi denne Luftart i Sam- 



