400 



bestemte, uforanderlige Grændser, som er dea 

 organiske Naturs egenlige Grundlov. 



Jeg anfører dette kun for at vise, at selv hvor den 

 fremskridende Formforandring er svagest, er den dog altid 

 tydelig tilstede; men naar den ikke er større end i de 

 anførte Exempler, mellem Barn og Mand, Kylling og Høne, 

 Føl og Hest, saa agter man den ikke videre og siger, for 

 at fatte sig kort, at der ingen væsenlig Forskjel er. Men 

 saaledes forholder det sig dog ikke altid; ofte ere For- 

 andringerne meget store og iøinefaldende, og man pleier 

 da at sige, ikke at Dyret forandrer sig, men at det 

 forvandler sig eller gjennemløber en Metamor- 

 fose; Udtrykket »Forvandling« er i Grunden mindre hel- 

 digt og kunde let misforstaaes; forvandle sig til noget 

 heelt andet, til en anden Art, kan naturligvis intet Dyr. 

 Fordi Kaalormen »forvandler sig« til Sommerfugl, derfor har 

 man ikke Lov til med Almuen at antage, at Gøgen om 

 Efteraaret forvandler sig til en Høg eller at Vandmanden 

 bliver til en Korsfisk (Søstjerne), og ligesaa taabeligt er det 

 at troe , at Havren ved at afskjæres gjentagne Gange kan 

 forvandles til Vikker. Et Dyr siges imidlertid at forvandle 

 sig, naar de Skikkelser, hvormed det efterhaanden træder 

 op, ere saa forskjellige, at det næsten seer ud, som 

 om det blev til noget heelt andet end det fra først af var. 

 Hvori Forvandlingen egenlig bestaaer, og hvorledes den 

 ytlrer sig, ville vi bedst komme til Kundskab om ved at 

 forfølge enkelte Dyreformer paa deres Udviklingsreise gjen- 

 nem Livet, fra de forlade Æget indtil de selv skjænke et 

 Afkom Livet. 



Insekternes Metamorfose er et saa iøinefaldende Natur- 

 fænomen, at Sammenhængen dermed ikke længe kunde 

 forblive en Hemmelighed. At der af Fluens eller Sommer- 



