50 J. Sparre Schneider 
talrig og med denne en af den arktiske regions karakterfor- 
mer. Den synes dog fornemmelig at tilhøre kysten og er i 
de indre distrikter sparsom, således i Saltdalen, og i Måls- 
elven har jeg kun fundet den på Akselfjeld ved Svendborg 
ovenfor skovgrændsen; den synes altså her at være mere al- 
pin, og Zetterstedt bemærkede den også talrigst på fjeldryg- 
gen såvel på norsk som svensk side. I Norge følger den 
hele kystlinien ned til Jæderen og fortsætter ned langs Sve- 
riges vestkyst, i det indre af landet er den derimod mig be- 
kjendt ikke funden søndenfor Dovre; påfaldende nok nævner 
Thomson ikke med et ord dens udbredelse i de arktiske egne 
men nævner kun forekomsten langs vestkysten. 
I Stein & Weisses katalog, hvor blandus og monticola 
opføres som 2 særskilte arter, angives den sidste også fra 
Lapland; hvorvidt den sydskandinaviske blandus er forskjel- 
lig fra den arktiske, kan jeg af mangel på materiale ikke 
udtale mig om, men neppe tror jeg deraf de arktiske eksplr. 
lader sig udskille 2 distinkte arter. 
593. 0. ovatus L. (69% 55’). 
Udbredt vestenfor Nordkap men sparsom og fornemme- 
lig langs kysten. I Saltdalen et enkelt eksplr. (Hagemann), 
Fagernæs i Ofoten, Trondenæs præstegård samt på Tromsø 
nogle få individer i 1879 og 83 (ipse), på Renø som det sy- 
nes ret almindelig (Måklin). Zetterstedt anfører den for 
Sveriges vedkommende kun som funden i de sydligste Lap- 
marker, ligesom denne art overhovedet ikke kan regnes til 
de arktiske elementer. 
594. 0. rugifrons Gyll. (70° 10%. 
Noget hyppigere end foregående og udbredt over hele 
territoriet. Saltdalen og Bodø (Hagemann), Ansnæs i Ma- 
langen og Talvik (Zetterstedt), Hillesø, Mestervik i Malan- 
gen, Tromsø, Kjosen i Lyngen (ipse), Rens og Karlsø (Mäk- 
lin), Bossekop (Staudinger), Vadsø (Schøyen). 
Påfaldende nok er den mig bekjendt endnu ikke iagt- 
