Den nord-norske fjeldbygning 115 
landet, og danner i så hensende med disse led under et og 
samme hele. 
Astafjordens dybeste rende når ned til 130 a 140 favne, 
indefter Salangen ned til 200 favne. 
De højeste toppe efter de bjergfulde halvøer stiger op 
til omkring 4000' (1254 m.). Mod øst falder fjeldmassen ned 
mod højere, eller lavere stigende ejder, der transversalt fører fra 
den ene fjordbotn over til den anden. 
Fjeldgrunden efter de her omhandlede landpartier er 
bygget af lagrækker, der dels ligger ind under Balsfjord- 
gruppen dels under glimmerskifergruppen. Den førstnævnte 
gruppe træder frem øfter de indre fjordbotner, den anden 
bygger sågodtsom enerådende fra havspejl op tiløverste top 
de mægtige men forøvrigt stærkt indskårne fjeldpartier, der 
udfylder de her omhandlede halvøer. Forholdet mellem de 
to grupperi deres gjensidige optræden vil navnlig findes lig- 
gende klait til skue efter den mellem Gratangen og Lavan- 
gen fremspringende halvø. 
Halvøerne på begge sider af Gratangen. 
Fra det indre af Lavangen fører et bredt ejde (fjeldpas) 
med en kulmination af opimod 440 m. i omkring nordsydlig 
retning over til Gratangens inderste botn. Fra den østlige 
side af ejdet rejser sig Spandstindens mægtige masse op til 
en højde af 1476 m., fra den vestlige side halvøens fjeldpar- 
tier, der i Storfjeld når sin største højde med 1286 m. 
Ved gården Lotternes ved det indre at Lavangen ved 
sammes sydlige side bygges fjeldgrunden langs efter strand- 
partierne af tyndlagede til Balsfjordgruppen hørende skifere, 
der viser 20" sydvestlig indskyden. Skifereu indeslutter lag 
af kalksten. Opefter ejdet, der herfra som førnævnt fører 
over til Gratangsbotten, vil fjeldgrunden findes bygget af 
lagrækker af mild lerglimmerskifer med kalkstensindlejninger 
