116 Karl Pettersen 
under en regelmessig 20 a 30 vestlig eller sydvestlig ind- 
skyden. Fra ejdets kulmination undersøgtes fjeldgrunden op 
efter. de mod vest opstigende fjeldsider til en højde over hav- 
fladen af omkring 600 m. Også her fandtes den bygget af 
lerglimmerskifer tildels indfældt med smaa røde granater og 
i veksel med kalksten. Balsfjordgruppens endelige afslutning 
opad blev ikke nået. Granatens optræden i skiferen syntes 
imidlertid at pege hen på at grænsen ikke kunde være langt 
borte, — noget som også blev godtgjort ved et senere fra 
Årstenen op til Storfjeld opgået profil. Nede ved Gratangs- 
botten stikker frem lag af en gneisartet skifer, der ligger 
under Balsfjordskiferne og antagelig må være at indordne 
under urfjeldet. 
Ved gården Årsten omtrent ved fjordens midte på sam- 
mes nordlige side bygges fjeldgrunden allerede nede ved 
strandpartierne afen hård glimmerskifer, der ikke længer 
minder om Balsfjordgruppens mildere tyndlagede halvkry- 
stalliniske dannelser. Her er man säledes äbenbart kommet 
ud af Balsfjordfeltet. Glimmerskiferen viser forøvrigt en med 
den indenfor liggende Balsfjordafdeling konform lagstilling 
nemlig 20 a 30° sydvestlig indskyden. Fra Ärstenen sogtes 
op efter til halvøens hojeste fjeldtop, det fornævnte 1276 m. 
høje Storfjeld. Overalt fandtes fjeldgrunden indtil en hejde 
over havfladen af 1100 m. bygget af hårde glimmerskifere. 
Kalkstensindlejninger, der på enkelte steder sees at stikke 
frem efter de laveste niveauer nede ved Årstenen, træder og- 
så frem efter fjeldsiderne — men synes efter det egentlige 
højfjeld ganske at mangle. Storfjeldets egentlige top lykkedes 
det på grund af en tæt indbrydende skodde ikke at nå. Der 
kan dog neppe være tvivl underkastet, at også den egentli- 
ge højfjeldstop er bygget af krystalliniske glimmerskifere. 
Storfjeldet ligger 6 a 7 kilom. vestenfor det ovenomhandlede 
ejde mellem Lavangen og Gratangsbotn. Grænsen mellem de 
to bygningsgrupper må efter højfjeldet altså være at soge 
