Den nord-norske fjeldbygning 125 
Som før nævnt viser lagstillingen her regelmæssig en svag 
indfaldsvinkel mod no. Det vil heraf fremgå, at disse fjeld- 
partier tidligere må have skudt sig frem længere mod vest 
og rimeligvis også udfyldt Vågsfjord efter hele dens brede. 
Vågsfjorden må således være fremgået enten gjennem ero. 
sion eller vertikale dislokationer. 
Hvad den første forudsætning angår, så vil en sådan 
åbenbart ikke kunne lade sig opretholde. De orografiske 
bygningsforholde efter de indre strøg om Vågsfjord og herfra 
videre over til Ofoten lader sig ingenlunde indordne under 
en sådan, hvad enten man fæster sig ved eroderende kræfter 
i hele sine almindelighed eller specielt ved glaciale kræfter. 
Vågsfjorden må i henhold hertil være fremgået gjennem 
lokale dislokationer. At sådanne skulde være fremkaldte 
ved fjeldgrundens stigning langs efter de nuværende fjord- 
sider, er der ingen grund til at antage. Den i det hele så 
lidet forrykkede lagstilling, der er så regelmæssig rådende 
efter de af de krystalliniske skifere byggede fjeldpartier langs 
fjordens østlige side, synes ikke at kunne bringesi samklang 
med en sådan forudsætning. 
Vågsfjorden med Astafjorden antages således at måtte 
være fremgået gjennem indsænkninger, hvorunder Rolla og 
Andorg-øens fjeldmasser er blevne uberørte. Mod Vågsfjor- 
den ligesom også mod Astafjorden falder fjeldmasserne her 
i regelen ned med stejlt afheld. Disse afheld træder frem 
som ret karakteristiske brud- eller forkastningsflader. Som 
«horste« skyder således Andorge og Rolla frem fra selve ind- 
sænkningsfeltet. 
Anderledes kan sagen i så henseende måske stille sig 
ligeovenfor spørgsmålet om de transversale fjord- og sund- 
løbs oprindelse. 
Bygden er således indskåret ligeløbende med strøgret- 
ningen, som den råder inden skiferatdelingerne langs begge 
sider af sundet med sin overalt samstemmende lagstilling. 
