Den nord-norske fjeldbygning 127 
Sagfjorden er en fjorddannelse i det væsentlige af sam- 
me typus som Gratangen. 
Landpartierne langs begge sider af Solbergsfjord 
og Gisundet. 
Vågsfjorden går som førnævnt mod nord over i Sol- 
bergsfjorden. I strøget mellem Stangelandet på Senjen-ø og 
Dyrø skjær denne sig frem efter Vågsfjordens forlængelse. 
Længere nord afbejes den efter Senjens sydostlige side i mere 
østvestlig retning. Ved sin afslutning indad gar Solbergs- 
fjorden over i eller afsætter som en sidefjord den korte Sør- 
Reisenfjord, der skjær sig ind efter fastlandsstrøget i syd- 
ostlig retning. Her går den tillige over i det i syd-nordlig 
retning lebende Gisund, der adskiller Senjen-o fra fastlandet. 
Dyrøsundet, der adskiller Dyrø fra fastlandet, spænder 
sig frem efter en med Vågsfjordens længderetning ligeløben- 
de linje. : 
Langs den vestlige side af Solbergsfjordens sydlige mod 
Vagsfjorden udmundende del rejser sig Senjengens gneis-gra- 
nitiske fjeldpartier umiddelbart fra fjordfladen og fortsetter 
således nordover til det inderste af Tranøbotn. Langs efter 
Stangelandet — Senjensens sydligst fremspringende ha!vefor- 
mige landparti — viser urfjeldets gneis en lagstilling, der 
falder sammen med glimmerskiferafdelingen langs efter Vags- 
fjordens østlige side — nemlig en strøgretning af n. 20° v. 
med østligt fald. Langs efter Stangelandets østlige side 
skyder sig frem fra Solbergsfjorden forskjellige lave holmer, 
byggede af lagrækker tilhørende den kalkstensførende glim- 
merskifer (cfr. afd. I pag. 76). Disse lagrækker viser en 
med gneisen på Stangelandet konform lagstilling. 
Dyrø, der rejser sig op fra den anden side af Solbergs- 
fjorden, når i Bergshejkol sin største højde med 564 m. Øen 
