140 > Karl Pettersen 
lidet forrykket,— peger dette hen pa at skiferafdelingerne langs 
begge sider af Gisundet må vere udskilte ikke ved erosio- 
ner men ved vertikale dislokationer. 
Dyre er bygget af til glimmerskifer-gruppen herende 
lagrækker. Langs efter det af urfjeldet byggede Stangeland 
på Senjen-ø ved Solbergsfjordens vestside dukker frem fra 
fjordfladen forskjellige småholmer, der ligesom Dyrø er byg- 
gede af under glimmerskifer-gruppen hørende lagrækker. 
Disse viser en lagstilling konform med den, der er rådende 
efter Dyrøens sydlige del — altså n. 20° v. med østligt fald. 
Ligesom tilfældet er efter Vågsfjorden, skyder også Solberg- 
fjorden sig frem efter en retning, der diogonalt overskjær 
glimmerskiferens lagrækker. Den sydlige del af Solbergs- 
fjorden må i henhold hertil antages ligesom Vägsfjorden at 
være fremgået gjennem indsænkninger og efter al sandsyn- 
lighed samtidig med denne. De efter Stangelandet fremduk- 
kende småholmer træder frem som sparsomme rester efter det 
nedsænkede af glimmerskifer byggede landparti, som oprin- 
delig har udfyldt fjordløbet og over Dyrø og Dyrøsundet 
været knyttet umiddelbart til fastlandpartiet langs efter 
Dyrøsundets østlige side. 
Også Dyrøsundet må antagelig være dannet ad samme 
vej. Som en udskilt «horst» stiger Dyrøen frem indenfor 
sænkningsfeltets område. 
Mod sydost har indsænkningen nået frem til Andorg- 
øens nordside og her, som det synes, endog nået sit maximum. 
Her stiger fjeldmassen op i stejle styrtninger så godt som 
ligefra havfladen, medens dybderenden straks i nærheden af 
strandbeltet når ned til 300 favne (565 m). 
Længst mod øst går det her omhandlede indsænknings- 
bækken gjennem det trange Mjøsund over i Salangen eller 
Astafjorden. Dybderenden efter Mjøsundet når ned til 40 
favne (75 m.) Mjøsundets bundflade danner således overfla- 
den af en undersøisk højryg, der på den ene side ud mod 
