Den nord-norske fjeldbygning 147 
seende skal imidlertid bemærkes at den østenfor liggende 
Balsfjord, der skjær sig frem omtrent ligeløbende med Ma- 
langen, munder ud i trange sundløb, der helt er udstængte 
fra den egentlige havsjø. Her vil sjøbrottet åbenbart ikke 
efter nogen nævneværdig målestok have kunnet øve nogen 
fjorddannende virksomhed. Malangen må imidlertid efter al 
sandsynlighed være fremgået under lignende forholde som de, 
der har betinget Balsfjordens dannelse. Man ledes således 
her til at drage den slutning at også den indre del af 
Malangen må være dannet gjennem horisontalt eller vertikalt 
virkende dislokationer — måske snarest under en samvirken 
af begge. 
Fra Malangen udsendes østover et bredt sund, der skjær 
sig frem mellem Kvaløens gneis-granitiske fjeldgrund på den 
ene og de høje af glimmerskifer byggede randpartier, der 
mod nord afslutter halvøen mellem Malangen og Balsfjord. 
Længst mod øst bygges fjeldgrunden til begge sider af glim- 
merskifergruppens lagrækker. Midt i sundet mod dettes ud- 
munding i det østenfor liggende Tromsøbækken dukker frem 
den lille ligeledes af den kalkstensførende glimmerskifer byg- 
gede Ry-ø. Da skiferafdelingerne overalt viser en lagstilling 
med omkring nord-sydlig strøgretning, overskjær sundløbet 
lagrækkerne transversalt. Da de af glimmerskiferen byggede 
fjeldpartier langs efter sundets sydside endvidere falder ned 
mod dette under stejlt afheld, er der vistnok al grund til at 
‘forudsætte, at de hoje fjeldpartier, der afslutter halvøen mod 
nord, oprindelig må have bredt sig ud over sundet og udfyldt 
dette ligetil Kvaløens sydside Sundets dybderende helder 
i det hele og store fra øst af vestover mod Malangen. Skulde 
sundet være dannet ved erosion, måtte denne have arbejdet 
i retning fra øst mod vest. Som de orografiske bygnings- 
forholde træder frem i strøgene om sundets østlige del er der 
imidlertid ingen rimelighed for, at eroderende kræfter herfra 
kan være udgået, der skulde have fremkaldt en sunddannelse 
