158 Karl Pettersen 
fer derimod at være sterkt tilbagetrængt. Lagstillingen, 
hvor den ikke er forrykket ved frembryden af eklogitiske 
partier, spiller med sin strøgretning temmelig regelmæssig i 
omkring nord-sydlig retning, — med svingning fran. 20" v. 
til n. 20° 0. Lagenes faldretning temmelig stadig mod vest 
og når faldvinkelen i regelen op imod 30 a 45° — altså ad- 
skillig stejlere end tilfældet i regelen er efter ovenfor om- 
handlede randpartier. 
Eklogiten synes således i det hele og store stratigra- 
fisk nærmest at ligge som et mægtigt leje inden glimmer- 
skiferen. 
Vsd kalkstenens optræden er foruden lengdelinjen eller 
skiktningen endvidere at mærke på det nærmeste vertikale 
afsondringsflader, der i regelen vil findes at overskjære lage- 
nes strøgretning under en ret vinkel. 
Disse afsondringsflader løber dog ikke altid indbyrdes 
fuldt parallele, men kiler sig i regelen vekselvis ud til den ene 
eller anden side. Stærke trykkræfter i omkring vest-østlig 
retning må således have været i virksomhed efter kalkstens- 
lagenes afsætningstid. 
Tromsøens faste fjeldgrund danner en gjenstående del 
af den skålformige synklinales østlige fløj. Ved Vestersun- 
det er denne rest udskilt fra synklinalens vestflej, der som 
nævnt her kuns i svage båndstrimler stikker frem efter strand- 
partierne af Kvaløens østside. Ved Tromsøsundet er den af- 
skåret fra den del af østfløjen, der bygger Bredvikhalvøens 
vestlige del. 
De geologiske bygningsforholde efter Tromsøen skal 
forøvrigt senere blive nærmere omhandlede i et eget afsnit. 
Omkring 25 km. nordenfor Tromsøen rejser sig den 
højtbyggede Rene med de opimod 940 m. højtstigende Ren- 
skartinder. Fra Ringvatsø er Renø udskilt ved det trange 
Langsund, og ved Grøtsund fra Bredvikhalvøens ovenfor om- 
handlede vestrand. 
