Don nord-norske fjeldbygning 161 
deling følgelig skyde sig nedunder havfladen etsteds mellem 
Grøtnæs og Sørejde. 
Den lille lave Nip-ø, som skyder sig frem straks søn- 
denfor Finkroken, er bygget ganske i overenstemmelse med 
Renøens sydlige det. 
Ved Langsund er Renøens skiferafdelingen udskilt fra 
Ringvatsøens gneis-granit, Renøen danner rimeligvis en 
gjenstående rest efter den ældre mere sammenhængende vest- 
rand, som her efter øens nordlige del træder frem med sin 
enkelte skälformige lagstilling nogenlunde bevaret. Efter 
øens sydlige del er af glimmerskiferafdelingen alene bevaret 
synklinalens østfløj. 
Straks nordenfor Ren-ø dukker frem den lille ø Karlsø 
med sine tvende lave äsdrag. Øens faste fjeldgrund dannes 
for største delen af krystallinisk kalksten, snart tyndlaget 
skifrig snart mere tykbænket. På enkelte steder stikker der 
frem en grønlig glimmerskifer. Lagenes strøgretning temme- 
lig regelmæssig n. 40° 0. — ledsaget af flere svingninger i 
faldretningen. Efter øens vestlige del er faldvinkelen vest- 
lig fra 30° opover til 50 a 609. Asdragene er indbyrdes ud- 
skilte ved et lavt ejde, der fra kirkestedet og handelspladsen 
fører tversover øen til dens nordlige side. 
Karlsøens glimmerskifer står i petrografisk henseende 
som et mellemled mellem Balsfjordskiferne og den renere 
glimmerskifer. 
Fra den vestlige side af Ringvatsø skjær den lille Skogs- 
fjord sig ind i sydostlig retning og går her over i det an- 
seelige Skogsfjord-vands brede bækken. Skogsfjordvandet, der 
kuns ligger få meter over havfladen, skjær sig efter sin syd- 
vestlige side frem under afhænget af det af urfjeld byggede 
Kvalsunis drag. Fra vandets nordostlige side breder sig 
frem et af lave åsdrag gjennemsat underland, der fører over 
til Dåvfjord og Grundfjord, — hvilke skjær sig ind fra øens 
nordlige side, — og herfra mod øst over til der nordlige 
