164 Karl Pettersen 
udad fra 20 30° heldende lagstilling peger med bestemthed 
hen pa, at fastlandets randpartier oprindelig må have under 
nogenlunde tilsvarende hejdeforholde skudt sig adskillig læn- 
gere frem mod vest og rimeligvis også således udfyldt det 
nuværende sundbekken efter hele dets brede ligetil gneis- 
granitens østrand. Ikke alene skiferstrimlerne langs efter 
Kvaløens østside men ligeledes de forskjellige større og mind- 
re øer og holmer, som dukker frem fra selve sundløbet, synes 
at skulle tale til gunst for en sådan forudsætning. 
Fastlandets randpartier med sire mod vest heldende 
lagrækker vil i dette tilfælde danne den gjenstående østlige 
fle} af en bred skålformig synklinale, hvis vestlige fle] kuns 
brudstykkevis er at gjenfinde i forholdsvis langt lavere ni- 
veauer langs efter Kvaløens østlige side således navnlig efter 
Grønlibruas åsdrag. At slutte fra forholdene, som de træder 
frem efter fastlandets randpartier langs Vågsfjord, Dyrøsun- 
det, Gisundet og Malangen med den overalt så stærkt ud- 
prægede skålformig synklinale lagstilling, er det at forud- 
sætte at forholdene også efter Tromsøsundet har været der- 
med nogenlunde tilsvarende og at skålens øst og vestflej 
således også her har skudt sig op til indbyrdes nogenlunde sam- 
stemmende højde. Når resterne efter synklinalens vestflej 
nu alene træder frem i forholdsvis lavt liggende niveauer, 
må her den forudsætning vistnok allerede på forhånd ligge 
nærmest, at dette erat føre tilbage til her foregåede indsænk- 
ninger. 
Der er også forskjellige forholde at aflæse efter disse 
strøg, der mere direkte synes at kunne pege hen på, at landsænk- 
ninger her må have fundet sted. 
Gneis-graniten langs efter Kvaløens østlige side viser 
således langs efter afsatserne bagenfor de langs efter strand- 
partierne fremstikkende strimler af den kalkstenførende 
glimmerskifer som førnævnt ofte sådanne strukturforholde, 
der efter al sandsynlighed må være fremkaldte ved skurin- 
