Den nord-norske fjeldbygning 165 
ger af nedadglidende masser. Da rester af glimmerskifer 
endnu er at påtræffe efter strandniveauerne umiddelbart ne- 
denfor, kan der vistok her være nogen grund til at sætte de 
nævnte skuringer i et bestemtere tilknytningsforhold til 
nedsænkning af en her tidligere optrædende mægtig afdeling 
af glimmerskifer. 
Tromsøen stiger som førnævnt frem midt i sundløbet 
op til en højde over havfladen af opimod 120 m. — medens 
fastlandets tvertovenfor liggende randpartier når op til bøj- 
de af indtil 900 m. Den sydlige del af øen er bygget af 
glimmerskifer i nær tilknytning til en her optrædende eklo- 
gitartet sten, En lignende eklogit træder også frem på 
fastlandet tvertover Tromsøen ligeledes i tilknytning til 
glimmerskiferen, nemlig på Tromsdalstind, — men her først 
i en højde over havfladen af 600 m. Der foreligger vistnok 
i og for sig ingen tvingende nødvendighed for den slutning, 
at Tromsøen eklogit gjennem sænkning skal være bragt ned 
til et så anseeligt lavere liggende niveau end Tromsdalstin- 
dens tilsvarende bergart, men det skal dog erkjendes at der 
allerede på forhaand er meget, der synes at skulle tale til 
fordel for en sådan forudsætning. Men ved siden heraf skal 
også fremholdes, at lagstillingen inden glimmerskiferafdelin- 
gen på Tromsøen i det hele og store bærer vidnesbyrd om 
at den har været underkastet forholdsvis langt stærkere 
presninger end lagstillingen efter fastlandets randpartier. 
Trykkræfter må her åbenbart have været i virksomhed, og 
idet fastlandets randpartier deraf har været på det nærmeste 
uberørte, peger dette antagelig også hen, på at Tromsøens 
fjeldgrund har lagt ind under indvirkninger af dislokationer, 
hvoraf fastlandspartierne har været uberørte. 
Medens Tromsøen således antages at have deltaget i 
efter sundløbene foregåede indsænkninger, har derimod den 
nordenfor liggende Renø deraf været uberørt. Denne stiger 
