168 Karl Pettersén 
tier, vil de sidste dog i regelen rage adskilligt op over ur- 
fjeldsafdelingerne mod vest. 
Det stejle afheld, hvorunder fjeldpartierne så regelmæs- 
sig stiger frem langs efter bækkenets østlige side i forbin- 
delse med den i det hele kuns lidet forrykkede lagstilling, 
som her overalt er rådende, peger hen på at disse fjeldpar- 
tier under i det væsentlige nogenlunde ensartede bygnings- 
forholde oprindelig må have skudt sig frem adskillig længe- 
re mod vest end tilfældet er nu. Sees end videre hen til 
de forskjellige større og mindre afdelinger af krystalliniske 
skifere, der — som ovenfor nævnt — træder frem efter bæk- 
kenets vestlige randpartier og efter de fra sundløbene op- 
dukkende småøer, kan der vistnok være al grund til at for- 
udsætte, at disse alene danner svage rester efter tidligere 
foreliggende bygningsmasser, der herfra har bredt sig videre 
mod øst. Da sundløbenes brede ikke overstiger 10 a 12 km. 
men ofte kan gå adskillig derunder, er der således vistnok 
al rimelighed for, at de fra modsatte sider således fremskudte 
fjeldpartier kan have nået sammen. De nuværende sundleb 
må således oprindelig have været udfyldte med lagrækker 
af de ovennævnte yngre krystalliniske skifergrupper. 
Urfjeldet med sine skiktede petrografisk afvigende og veks- 
lende gneislag og de dertil knyttede afdelinger affolieret eller 
mere udpræget laget gneis-granit må i det hele og store, som 
nærmere påvist i afdeling I, være af sedimentær oprindelse. 
Efter Hindøen ligesom også efter den nordlige del af Ring- 
vatsø og de forskjeilige straks nordenfor samme liggende øer 
er lagstillingen inden de her optrædende afdelinger af ur- 
fjeldet adskillig varierende. Anderledes er forholdet i så 
henseende efter de mellem Hindø og den nordlige del af 
Ringvatsø liggende landpartier. Efter den største del af 
Senjen ø, efter Kvaløen ligesom også efter den sydlige halv- 
del af Ringvatsø viser gneisen eller gneis-graniten en tem- 
melig konstant lagstilling med foldninger, hvis akse spænder 
