180 Karl Pettersen 
at i ethvert tilfælde de inden urterritoriet tidligere forelig- 
gende større og mindre og senere af krystalliniske ski- 
ferafdelinger udfyldte bækkener må have lagt ind under 
sænkninger samtidig med det omhandlede bækken langs ef- 
ter de indre sundløb. Anfjorden, der som en bred havarm 
nu skjær sig ind mellem An-s og Senjen-o, har åbenbart 
ligesom Vågsfjordbækkenet tidligere været udfyldt med mægti- 
ge lagrækker hørende ind under Balsfjordgruppen og Glim- 
merskifergruppen. Svage rester efter disse træder frem dels ef- 
ter Anøens lavere liggende niveauer langs med Anfjorden, 
dels efter de forskjellige småøer, som nordenfor Bjarkø sky- 
der sig op midt fra Anfjorden. Alt dette peger hen på, at 
lignende kræfter her må have været i virksomhed som de, 
der har rådet langs efter Vågsfjorden. Hermed helt tilsva- 
rende forholde træder også frem på forskjellige steder efter 
sundløbene eller fjordene langs Lofoten og Vesterålen. 
Sund-bækkenerne danner således alene et enkelt 
Jed i et større vidt udbredt sænkningsfelt, der har 
omfattet det hele kystområde fra Lofoten og Vesterålen 
nord over til Fuglesund og som rimeligvis også vil findes 
at have strakt sig nordover helt frem til strøgene om Nord- 
kap. 
Med hensyn til indsænkningernes vertikale faldhøjde 
skal bemærkes, at fjeldpartierne langs bækkenet eller sund- 
løbenes østlige side med sin kuns svagt forrykkede lagstil- 
ling kan skyde op til hojder afomkring 1250 m. Efter den 
nordlige side af Andorgø når fjorddybet på sine steder ned 
til 300 favn (565 m.) Den vertikale faldhøjde skulde i hen- 
hold hertil nå til omkring 1800 m. 
At drage afgjørende slutninger med hensyn til de kræf- 
ter, der har været i virksomhed til at fremkalde de her om 
haudlede indsænkninger, lader sig fortiden ikke gjøre. Det 
skal dog i så henseende bemærkes, at der er forskjellige om- 
stændigheder, der synes at pege hen på, at eruptive kræfter 
