Kvænangen. 9 
seende nærmest i samme forhold til hovedfjorden som de 
kortere sidedale til sine tilsvarende hoveddale. 
Som det vil fremgaa af kartet falder dybden ikke alene 
ved Kvænangens inderste fjordbund men ogsaa ved Badder- 
bugten og fremdeles ved Burfjordbotten temmelig snart ned 
til en tilsvarende dybde overalt af 30 favne (56 m,) Dette 
som det synes saa konstante dybdeforhold ind imod de for- 
skjellige fjordbunde peger hen paa, at de kræfter, der her 
have været virksomme under fjorddannelsen, have arbejdet 
paa disse forskjellige punkter under helt ensartede forholde 
og tillige samtidigen. 
Forinden man nærmere skal kunne gaa ind paa besva- 
relsen af spørgsmaalet om arten af de kræfter, der have 
været mere væsentlig virksomme under fjorddannelsen her, 
vil det først være nødvendigt at kaste et blik paa de her 
omhandlede strøgs orografiske og geologiske bygningsforholde. 
De samme orografiske forholde, der som ovenfor vist 
raader efter begge fjordsiderne fra den inderste bund udef- 
ter, fortsætter fremdeles paa samme maade videre frem — 
langs den østre side udover til den lange transversale ind- 
skjæring, der dannes ved Lille-Alten, Altejdet og Langfjord, 
og langs den vestre side til det høje ejde, der fra Kvænan- 
gen fører over til Oxfjord i Reisen. Langs den østre side 
er underlandet i regelen bredere, fjeldmassen mindre sam- 
menhængende, idet den skyder op i forskjellige mer eller 
mindre udsondrede fjeldformer, hvoraf de højeste kunne naa 
op til henimod 2000’ (627 m.) Langs den vestre side stiger 
derimod fjeldmassen temmelig stejlt op til en højde af mel- 
lem 1000 å 2000’ (314 å 627 m.) saa godt som i en eneste 
styrtning og danner her paa det nærmeste et sammenhæn- 
gende monotont bygget aasdrag, hvis højeste toppe ligeledes 
kunne naa op til omkring 2000’ (627 m.) Helt herfra afvi- 
gende træder derimod fjeldkarakteren frem over de to store 
halvøer, Bergs- og Meilands-halvøen. Den første skyder sig 
