12 Karl Pettersen. 
Ytre-Kvænangen, saa er dette ogsaa i flere retninger tilfæl- 
det i geologisk henseende. Over Bergs-halvøen træder Divi- 
dalsfeitet ganske tilbage, hvorimod fjeldgrunden langs Lille- 
Alten og Kvænangen bygges af mægtige gneisartede til 
Grundfjeldet hørende lagrækker, der efter halvøens central- 
partier ere gjennembrudte af et vidstrakt sammenhængende 
gabbrofelt. Over Meilands-halvøen træder derimod frem 
langs Kvænangen — og det alene inden de laveste niveauer 
— kuns svage baandstriber af gneisartet sten. Derover føl- 
ger lagrækker af opimod 1000' (314 m.) mægtighed, der 
kunne være at henføre for en del til Dividalsfeltet men for 
største delen til Tromsø glimmerskifer-gruppe. Fra 1000‘ 
opover til højeste top bygges den faste fjeldgrund af diabas- 
og gabbroartet sten, der iet mægtigt drag skyder frem lige- 
løbende med fjorden og derunder danner Kvænangstindernes 
række. 
I henhold til foranstaaende fremstilling gjennembryder 
altsaa Kvænangen i retning fra dens udmunding indover først 
en bred opimod 3000' (941 m.) høj murvold og skyder sig 
derfra efter et længdeløb af omtrent 35 km. ind gjennem 
en omkring 1000’ (314 m.) lavere højfjeldsmasse. Som i 
orografisk henseende saa er den ytre murvold ogsaa i geo- 
logisk henseende stærkt afvigende fra det indenfor liggende 
lave højfjeldsparti, der i den ene somi den anden henseende 
nærmest er at indordne under Finmarkens fjeldmarker. 
Fjorddannelsen kan i sin hele almindelighed være et 
resultat enten af ydre erodereude kræfter, afindre terrestri- 
ske kræfter eller ogsaa fremgaaet gjennem en forenet sam- 
virken af saadanne. 
Under forudsætning af at fjordindskjæringen her skulde 
være fremgaaet som et resultat af i det væsentlige ydre ind- 
virkninger, maatte fjordmundingeu altsaa oprindelig have 
været lukket ved en fjeldmur, der forbandt Meilands-halvøen 
med Bergs-halvøen. Denne fjeldmur maa i saa tilfælde for- 
