Kvænangen. 19 
saa trange og tillige saa grunde, at den egentlige havsjø med 
sine brydninger neppe her vil kunne virke efter nogen syn- 
derlig maalestok. Ifald de transversale rygge, hvorigjennem 
Lille- og Storstrømmen have skaaret sit løb, havde været 
byggede af fast berg, saa vilde ogsaa deri have lagt et tem- 
melig stærkt vidnesbyrd for at havsjøens udgravende virk- 
somhed ikke efter nogen synderlig maalestok kunde have strakt 
sig indenfor Storstrømmen. Disse rygge er imidlertid, som ne- 
denfor nærmere skal søges godtgjort, rimeligvis helt opbyggede 
af løst materiale. Den jevnt faldende punkterede linje a b 
fig. 4 betegner under denne forudsætning den egentlige faste 
fjordbund. Her bør fremdeles ikke lades ud af betragtning 
at landet ved det ytre bassins østlige side i partierne mod 
sammes udmunding er forholdsvis lavt og at fjorden altsaa i 
en nærliggende tid har haft en anseeligere brede end nu. 
Allerede i slutningen af den egentlige glacialtid maa havfla- 
den have staaet mindst 150 m. højere end nu og gjennem 
tidligere perioder under havfladens forskjellige vexlende ni- 
veauforholde til sine tider endnu meget højere. Havsjgen 
har altsaa i sin tid haft anledning til med fuld kraft at kun- 
ne bryde ind til den nuværende fjordbund. 
At havsjøen ind efter Kvænangen maa have arbejdet ud- 
gravende efter en ret anseelig maalestok synes forøvrigt og- 
saa med bestemthed at skulle fremgaa af følgende: 
Der er allerede tidligere fremholdt at havbunden efter 
flere af de her omhandlede fjordbotner strax falder temmelig 
stejlt ned til en dybde af omkring 30 favne (56 m). Hav- 
bunden synes her ved de forskjellige havbotner fra en tilsva- 
rende dybde at stige op i et terrasseformigt trin og med et 
stødtrin, der i højde paa det nærmeste maa falde sammen 
paa disse forskjellige steder. Et som det synes saa regei- 
mæssigt forhold lader sig neppe føre tilbage som resultat af 
kræfter, der — som f. ex. udglidende isstrømme — skure 
ovenfra nedad og hvis udgravninger i den omhandlede ret- 
