Skuringsfænomener i det nuværende strandbelte. 67 
Hornblendegneisen over den nordlige del af øen gaar — 
som nys antydet — hyppig over til en ulaget syenitartet 
bergart, hvor feltspathen (Orthoklas med Oligoklas) danner 
stenens helt forherskende bestanddel, mens hornblenden her 
optræder som mere udskilte indfældninger i samme. Denne 
afændring kan ligeledes hyppig optræde i littoralzonen med 
stærkere eller svagere afglatning. 
Hvor den til glimmerskifergruppen knyttede kalksten 
langs strandpartierne træder frem i svagt bølgeformige drag, 
der vil den udækkede overflade af de renere partier af 
samme hyppig vise sig stærkt glattet. Men samtidig vil den 
ogsaa findes rigt gjennemsat med render og striber, der i 
det hele og store synes at løbe indbyrdes parallele. Ved 
første øjekast synes disse ogsaa ganske at bære de glaciale 
skuringsstribers præg. 
Littoral-zonen kaldes som bekjendt det belte, der stræk- 
ker sig fra højeste flod til laveste ebbe. I vertikalsnittet 
har littoral-zonen (eller strandbeltet) en højde af 4,3 m. 
Littoralzonen kan igjen deles i tvende her ret skarpt beteg- 
nede underafdelinger: 
1. den øvre afdeling, der naar fra højeste vandstand til 
halv-falden sjø eller til den øvre grænse-linje for de mere 
sammenhængende tangbedækninger. I denne øvre afde- 
ling stikker bergets overflade i regelen udækket frem. 
2. den lavere afdeling, i hvilken bergets overflade i regelen 
er helt tangdækket. 
Grændselinjen mellem disse underafdelinger, eller tang- 
beltets øvre grændselinje skyder frem som en i det hele og 
‚store sammenhængende ret linje. 
Fra laveste ebbe strækker laminaria-beltet sig nedover 
indtil 20 m. dyb. 
For nærmere at belyse de forholde, hvorunder skurings- 
fænomenerne træde frem, skal man her feste sig ved føl- 
gende lokaliteter: 
