î>et nordlige Norge under den glaciale og postglaciale tid. 3 



til at lægge nogen særlig vægt herpaa som støttepunkt for 

 en mere bestemt formationsgrændse. 



Som gjennemgaaende regel er i ethvert tilfælde at frem- 

 holde at faldet opefter fjeldvæggene altid er in do ver. 



Fra kalkstenslagenes første optræden op til top dannes 

 bjergarten af haardere skifer, der er at betegne som en no- 

 get stærkere udpræget glimmerskifer. Hvorvidt den underlig- 

 gende lagrække af mildere skifer skal være at indordne under 

 en mere selvstændig gruppe (og i saa tilfælde vel nærmest 

 under Balsfjordgruppen) og den højere liggende afdeling fra 

 kalkstens første optræden opover til top at opstille som 

 led under en yngre gruppe (og da nærmest Tromsø glimmer- 

 skifer-gruppe), eller om det hele skal være at opfatte som 

 paa hinanden følgende lagrækker under en og samme hoved- 

 gruppe, er et spørgsmaal, som for tiden ikke lader sig be- 

 svare med mere bestemthed. 



Op efter Stor-Ala dannes lagrækkerne nederst af milde 

 sorte skifere og grønlige klori tiske skifere. Disse afløses 

 imidlertid opad snart af en mild glimmerskifer, dels med 

 skjællet dels med mere sammenhængende glimmer — tildels 

 i veksling med kvartsitisk skifer. Petrografisk variere disse 

 skifere vistnok noget fra de grønlige skifere opefter Graa- 

 høgda, men Variationen er dog ikke større end at skiferla- 

 gene langs begge sider af dalen maatte kunne lade sig hen- 

 føre til samme rækkesystem. 



Strøgretningen nærmer sig her i regelen til nord-syd- 

 lig med vestligt fald af 20°. Faldet er altsaa ogsaa her ind- 

 over. 



I en højde, der paa det nærmeste falder sammen med 

 kalkstenens første optræden opefter Graahøgda, træffes ogsaa 

 op efter Stor-Ala det første kalkstenslag. Dette viser her 

 en mægtighed, der nogeulunde falder sammen med niægtig- 

 heden af Graahøgdas nysnævnte kalkstenslag. 



Her synes den slutning, at skulle ligge nær, at disse i 



