2 Karl Pettersen 



Af de her kortelig skisserede orografiske forholde vil det 

 antagelig paa forhaand være klart at Bardo-dalen i strøget 

 fra Kirkemo ned til elvens udløb i Maalselven i sine store 

 grundtræk ikke kan være at betegne som en i senere geolo- 

 giske tidsafsnit gjennein Bardoelven udgravet erosionsdal, men 

 at her mere oprindelig maa have forelagt en dyb indskj æring, 

 der senere — og det i en forholdsvis ny tidsperiode — har 

 optaget Bardoelven. 



Fjeldpartierne Store-Ala og Graahøgda skyder som nys 

 nævnt op tvers overfor hinanden paa hver sin side af Bardo-el- 

 ven, Stor- Ala paa den vestlige side op til en højde af 4000' (1255 

 m.), Graahøgda paa den østlige side til en højde af ca. 3000' 

 (1150 m.) Denne sidste højde skyder frem som en lavere 

 fjeldhøjde fra de straks nordenfor liggende op imod 5000' 

 (1569 m.) høje Istinder, der stejlt falde ned mod Bardo-el- 

 ven. Begge de nævnte fjeldpartier stige op fra dalbunden 

 som stejle murvægge. 



For om muligt at skaffe tilveje bestemtere bidrag til 

 besvarelsen af spørgsmaalet om daldannelsen her, blev et 

 nøjagtigt profil opgaaet, der spændte sig tvei tover dalen paa 

 den ene side op til top af Graahøgda, paa den anden side 

 op til top af Stor-Ala. 



Berggrunden op efter Graahøgda dannes nedenfra opad 

 til en højde af 2000' (628 m.) af milde grønlige skifere, der 

 ligge i lagrækker med en temmelig jevn regelmæssig strøg- 

 retning af omkring nv — so. og med svagt østligt fald, alt- 

 saa ind mod fj eldet. Over de grønlige skifere, dog uden at 

 umiddelbar kontakt er at paavise, optræder her mægtige 

 lagrækker af en grovkornig krystallinisk-kalksten under en 

 strøgretning, der — saavidt det kunde sees — afveg noget 

 fra den underliggende skifer, idet den syntes afbøjet mere 

 i nordvestlig — sydvestlig retning og med sydostligt fald . Da 

 faldet imidlertid i det hele er svagt, og lagstillingen op over 

 fjeldet ofte kan vanere, vil der ikke i og for sig være grund 



