Det nordlige Norge under den glaciale og postglaciale tid. 31 
henseende muligens ogsaa kan være at tillægge nogen betydning. 
Efter strøg, der om vinteren ere islagte, vil strandisen 
under isbrydningen om vaaren som drivis føre med sig strand- 
stene og strandblokke, fæstede til isens undre side. Disse i 
isens underflade indkittede stene og blokke ville naturligvis 
igjen blive afsatte paa de punkter, hvor isen strander. En 
del af den saaledes udbrudte is kan vistnok flyde udefter 
fjorden, men en anden del vil strande langs fjordsiderne og 
maaske ikke efter mindst maalestok langs efter det inderste i 
regelen mere udvidede fjordbækken. Ad denne vej vil en 
stærkere eller svagere blokketransport kunne foregaa til ter- 
rassedannelserne langs de indre fjordløb, samtidig som der 
ad denne vej vil kunne tilføres terrasserne stadig nyt tilskud 
af ler og slam. 
Helt anderledes vil forholdet i saa henseende træde 
frem efter de aabne sundløb. Drivisen fra de islagte fjorde 
naar kuns højst undtagelsesvis saa langt ud. Noget tilskud 
ad denne vej til de her liggende terrassedaunelser kan saa- 
ledes ikke være at paaregne. 
De saaledes over trinfladerne udstrøede blokke — hvad 
enten de nu ere tilførte ad den ene eller anden vej — ville 
nu stadigen glide udefter den om end svagt saa dog altid 
noget udad heldende flade, og antagelig vil denne udgliden 
foregaa efter en stærkere maalestok efter de hver vinter is- 
lagte strøg. Under islægningen er blokkene her stærkere is- 
dækkede, følgelig ogsaa specifik lettere. Samtidig vil ogsaa 
den udglidende is ligesom dragsuen lette udglidningen. De 
over trinfladerne udkastede blokke ville saaledes altid vise 
en tendens til at samle sig langs kanten af det udadfalden- 
de stødtrin, for herfra videre at glide udefter dette. 
At terrassedannelserne langs de indre fjordbotner som 
nævnt i langt sterkere grad end efter sundløbene findes 
bremmet med en sammenhængende rad af sammenstuede 
blokke kan saaledes som det synes nærmest være at henføre 
