32 Karl Pettersen. 
til fjordbotnernes aarlige islægning. Men i denne opstikkende 
stærkt sammenhængende randkant er rimeligvis igjen den 
nærmeste grund at søge til at trinfladerne langs efter de 
indre fjordbotner i regelen optræde saa udpræget horisontale. 
Det udadglidende slam opfanges nemlig af denne randkant 
og stues op imod samme. Hvor blokkene derimod, som til- 
fældet er langs efter sundløbene, ligger indbyrdes mere fra 
hinanden udskilte, der vil slammet for største delen føres 
udover stødtrinet og trinfladen vil saaledes her altid komme 
til at bevare en stærkere heldning udad. 
Med hensyn til dannelsen af terrassens stejle udadfal- 
dende stødtriu skal fremholdes følgende: 
Der kan vel være grund til at forudsætte at lermassens 
overflade mere oprindelig bar dannet et fra den egentlige 
strandbred mere jevnt udadfaldende skraaplan — omtrent 
saaledes som paa forestaaende rits antydet ved den punkte- 
rede linje (x). Det mere stejlt faldende stødtrin (b) og den 
horisontale vejlignende fiade, trinfladen (a), maa saaledes 
være udgaaet som et resultat af senere omdannelser. I saa 
tilfælde er at mærke at nævnte stødtrin (b) saavel efter ter- 
rassedannelserne langs Ramfjord som efter Lysbotten har en 
vertikal højde af omkring 4' (1,, m) og at denne højde paa 
det nærmeste falder sammen med den højde, der svarer til 
halve differentsen mellem midlere vandstand og højvande. I 
strøgene langs efter det nordlige Norge naar forskjellen mel- 
lem midlere højt- og lavt vande op til 8 a 9’ (2,, a 2, m). 
Dannelsen saavel af det stejlere udfaldende stødtrin 
som af den horisontale trinflade efter disse helt eller delvis 
under havfladen liggende terrasser er utvivlsomt nærmest be- 
tinget af den inden lermassen stadig raadende tendens til 
udglidning, Denne maa antagelig træde forholdsvis stærkest 
frem inden de højere liggende niveauer, der under den dag- 
lige veksling mellem hgjt og lavt vande — flo og fjære -— 
i den forholdsvis længste tid ligger over havfladen. Efter 
