64 Porstcand. Apel Hagemana* Polare irkel en som Nord- 



ryddet i Mo, og dens Nordgrændse hos os at burde sættes 

 til Vefseu og Alsten eller 66° NB. 



I Sverige gaar den adskilligt længere mod Nord og 

 forekommer endnu i Arjeploug ganske talrigt i Trakterne om 

 Hornafvan. Det er heller ikke saa usandsynligt, at Hugor- 

 men i gamle Dage ogsaa her i Laudet har havt en større 

 Udbredelse mod Nord. I Olaf Tryggvesons Saga (87 Gap.), 

 hvor Drabet paa Raud hin Ramme, der boede paa Godøen 

 ved Indløbet til Skjærstadfj orden omtales, beretter Snorre 

 saaledes om, at Kongen lod „tage en Lyngorm," hvilket Ud- 

 sagn imidlertid ligesom saa mange lignende i disse Sagaer, 

 maa benyttes med stor Varsomhed. 



Ville vi tilsidst kaste et Blik paa den rent arctiske 

 Vertebratfauna, der som bekjendt ikke hos os udmærker eig 

 ved nogen synderlig Artsrigdom, finder vi omvendt, at Egne- 

 ne under Polarkredsen for et Par af de hidhen hørende Ar- 

 ters Vedkommende maa betragtes som Sydgrændsen for de- 

 res naturlige Udbredelse inden Landet. 



Dette er saaledes Tilfældet med den graasidede Skov- 

 iiius {Arvicola rufoccmus. Sundevdll) hvis egentlige Tilhold 

 er Finmarkens Høideplateauer, men som i 1882 under en 

 stedfindende Lemingvaudring forbundet med Masseoptræden 

 af Arvicola- kxiQv, indfandt sig helt ned i Saltdalen. 



Sivsaugeren {Calamoherpe scJwenobaenus L.), der som 

 bekjendt kun findes hækkende i Landets nordligste Egne, er 

 dog endnu tairig i Saltdalen (67° N, B.), hvor jeg i Junker- 

 dalen har fundet den rugende i de tætte Salixhjcerr langs 

 Elvene. Paa Tjøttø (65,5o° N. B.) er det sydligste Sted, hvor 

 den hos os er fundet om Sommeren (Fiskeriinspect. Land- 

 mark.) 



Fjeldgaasesi {Anser erythropus L.), som hos os har 

 sine væsentligste Hækkepladser i de indre Dele af Finmar- 

 ken, forekommer dog ogsaa om Sommeren, skjøndt mere en- 



