16 Anders Donner. 



värdena om hvarderas förmåga att till det yttersta utnyttja de framstående 

 egenskaperna hos sina instrument; parallaxbestämningar, de delikataste af alla 

 astronomiska observationer, äro deiigenom äfven ägnade att ställa iakttagarens 

 förmåga på prof. Denna öfverensstämmelse styrker derjämte i hög grad till- 

 tron till riktigheten af äfven de två andra svåra parallaxbestämningar, hvilka 

 Kbueger utfört och hvilka till dato icke repeterats. För stjärnans AOe 17415 

 vidkommande skall väl ett utslag härutinnan innan kort gifvas genom den på 

 här tagna fotografier grundade bestämning, som är under utarbetande af prof. 

 J. C. Kapteyn. 



En annan vigtig undersökning, äfven den grundad på heliometerobserva- 

 tioner i Bonn, var den af den intressanta stjärnhopen h Persei, uti hvilken 

 Krueger bestämde det relativa läget af 42 stjärnor dels inom stjärnhopens 

 tätaste del, dels åter på längre afstånd derifrån och derigenom afsedda att 

 afgifva lixpnnkter för bestämmandet af mellanliggande stjärnors lägen. Obser- 

 vationerna utmärka sig för en utmärkt öfverensstämmelse, dock uppträda 

 konstanta skilnader emellan resultaten i de båda lägena af instrumentet. Den 

 förklaring Krueger deröfver ger är visserligen rätt plausibel, men för sakens 

 vidare belysande hade fortsatta undersökningar vid heliometern varit behöfliga. 

 Reduktionerna gjordes emellertid, sedan Krueger redan lämnat Bonn, och 

 dertill stod derför ingenting mera att göra. Om resultatens noggrannhet läm- 

 nar dock den i M. Bronskys och A. Stebnitzkys stora memoire öfver h och i 

 Pereei ingående jämförelsen med de på fotografisk väg erhållna bestämningarna 

 ett utmärkt vittnesbörd. 



Åfven med banberäkningar och användningar af störingsteorin sysselsatte 

 sig Krueger allt fortfarande. Den lilla planet, ïhemis, hvars beräknande 

 Krueger ända sedan dess upptäckt åtagit sig att sörja för, gaf honom anled- 

 ning till tvenne temligen omfattande publikationer i Societetens Acta. I dessa 

 härleder han Jupiters- och Saturnstöringarna medelst mekanisk qvadratur, till 

 en början enligt Enckes metod för störingar i rätvinkliga koordinater, för att 

 sålunda kunna betjena sig af de redan nämda „Hülfstafeln", men från 1867 

 enligt den beqvämare HANSEN'ska metoden ; för Mars utvecklas deremot absoluta 

 störingar äfvenledes enligt Hansens från hans „Auseinandersetzung e. zweck- 

 mässigen Meth. z. Ber. d. absol. Stör. d. kl. Planeten" bekanta formler. An- 

 ledningen härtill är, att Marsst öringarna, om ock små, kunna växa till följd af 

 den nära kommensurabiliteten hos Mars' och Themis' medelrörelser, af hvilka 

 den förra är nära 3 ggr så stor som den senare. Det jämförelsevis stora 

 närmande, som ofta inträffar emellan Themis och Jupiter, gjorde ock möjligt att 

 använda Themisobservationeina till bestämning af Jupiters massa. Förbättringen 



