I. 



Ammoniakmængden i Eegn, Sne, Kilders, Floders 

 og Søers Vand samt Havvandet. 



Faa Spørg-.maal inden Landbragscliemiens Omraade 

 have været GjeDstand for saamange Granskninger som Spørgs- 

 maalene om Planternes Kvælstof, de nærmere og fjernere 

 Kilder, hvorfra det hentes, den Form og Tilstand, hvori det 

 optages og den eller de Maader, hvorpaa Optagelsen gaar 

 for sig. 



Ethvert naturligt Jordsmon, paa hvilket Planter af 

 høiere Organisation voxe, indeholder Kvælstofforbindelser i 

 større eller mindre Mæugde, og at disse tjene som Kilder 

 for Planternes Kvælstof, derom kunde der ikke længe herske 

 Tvivl, efterat man først havde begyndt at granske Sagen. 

 Men paa den anden Side kunde det hellerikke være tvivl- 

 somt, at disse Jordsmonets, eller rettere sagt Madjordens 

 Kvælstofforbindelser, om end ikke udelukkende, saa dog for 

 den største Del, vare ophobede i Jordsmonet under Medvirk- 

 ning af de Planter, som tidligere vare groede derpaa, og hvis 

 underjordiske Organer efter Plantens Død der havde under- 

 gaaet cheniisk Sønderdeling. I sin oprindelige Tilstand — 

 det vil sige saaledes, som det er fremgaaet ved Bergarternes 

 Opsmuldring (Forvittringj — indeholder det nemlig ligesaa 

 lidt Kvælstofforbindelser, som disse Bergarler selv, og der 

 maatte følgelig udenfor Jordsmonet åndes en Kilde, hvor- 

 fra saavel dettes som Planternes og altsaa ogsaa de af 

 dem sig nærende Dyrs Kvælstof fra først af hidrørte. Hvor 

 denne oprindelige Kvælstofkilde skulde søges, var ikke nogen 

 vanskelig Sag at afgjøre; thi over Jordsmonet og gjennem- 

 trængende dets fineste Smaarum laa det umaadelige Lufthav, 

 blandt hvis Indholdsdele Kvælstofgasen udgjorde 79 — 80 Pro- 

 ceut og som altsaa vilde være istand til at yde mange Gange 

 niere Kvælstof end det, som alle Klodens Jordsmon og alle 



