80 



Grpnit stikker frenideles frem i Fjeldmasseu paa søndre Side 

 af Aarvikelv langs Fugisuud inellem Aarvik og Bankekileii. 

 Landstrækningen her har jeg ikke befaret, men tror dog at 

 kunne forudsætte dette ifølge de lagttagelser, jeg i saa Hen- 

 seende kunde gjøre paa Afstand. 



Opunder Ans til Akkerfjordskaret optræder en glim- 

 nierrig Skiferdaunelse. Bjergarten dannes af Kvarts, brunlig 

 Glimmer, men oftest tillige af hvid Feltspath som en Hoved- 

 bestanddel. Skiferen, der paa sine Steder kan synes at staa 

 den karakteristiske Glimmerskifer nær, faar derved oftere et 

 Præg, der stærkt niinder om Kvaløens gneis-granitiske skif- 

 rige Lag. Strøget 160 », Fald 30 « V. Over hele Skaret den 

 samme Bjergart, der dog synes at blive mere glimmerrig, jo 

 længere man naar frem mod Akkerfjorde.lv, idet Feltspath 

 dog i Regelen vil optræde som en Hovedbestanddel. Skiferen 

 er overalt rigt indspi-ængt med røde Granater, Ved Nedgang 

 Akkerfjord- til Akkerfjorddal og søndre Rækvikdal, — hvis øvre Løb 



dal 



■ munde ud i hinanden — gneisartet Glimmerskifer, vexlende 

 med Lag af en gneis-granitisk Dannelse. 



De her nævnte skifrige Dannelser ere upaatvivlelig 

 nærmest at sætte i Klasse med Kyststrækningens gneis-gra- 

 nitiske Lag eller med den paa Kvalø i det granitiske Felt 

 saa udprægede Høifjeldskifer. At der meilem x\arvikdalens 

 massive Granit og Skiferdanneiscrne her ingenlunde er at 

 paavise nogen bestem.t Grændse, er et Forhold, der her ikke 

 bør lades uberørt, 



I hvilket Forhold Arnøens granitiske Dannelse staar 

 til Kyststrækningens store granitiske Felt, er et Spørgsmaali 

 der her maa stille sig frem. For fuldt afgjørende at kunne 

 besvare dette, mangler man visselig endnu en Del ønskelige 

 Forudsætninger. Arnø er ved et flere Mile bredt Sund skil^ 

 fra Kyststræ^kningens granitisk hyggede Øgrupper, Hertil 

 kommer endvidere, at de geologiske Forholde paa den Arnø 

 nærmest liggende Vanna i Karlsø Præstegjeld, hvor Vest- 

 fjordens gneis-granitiske Felt af Keilhau sættes at skuile tåge 

 sin første Begyndeise med Nord, endnu ikke liave været 

 Gjenstand for mere omfattende Undersøgelser, — Noget, der 

 da i end høiere Grad gjelder de andre større Øer inden 

 samme Præstegjeld. Til Spørgsmaalets Besvarelse nu har 

 man saaledes alene at holde sig til de Slutninger, man kan 

 drage af disse Bjergmassers indbyrdes Forhold til de utvivl- 



