tiirligvis ikke indesluttet nogen positiv Udtnlelse om det virke'- 

 lige Forhold. Jeg tror i det Hele tåget, at Videiiskabeu fol' 

 Tiden mangler de nødvendige Forudsætninger for i saa Hen- 

 seende at kunne drage fuldt afgjørende Slutninger. 



Autages imidlertid Reisen-Graniten foreløbig for eruptiv, 

 saa maa den være yngre end Glimmerskifergruppen 2 a., idet 

 den i saa Tilfælde har brudt frem gjennem Lag af denne. 

 Derimod er den ældre end Gruppen 4 a., da den overleies af 

 dennes Lag, udon at gjennembryde samme. 



Forøvrigt henvises til Bemærkningerne til Fig. 24, 

 hvor de her løst antydede Foi holde ville findes noget nær- 

 mere belyste. 



y) Jlrnøens ©rauit. 



(Se Bemærkningerne til Fig 19 I Detaii-Beskriveisen.) 



Paa Arnøens nordvestlige Side mellem Aarvikdal, Ræk- 

 vikdal og Kysten hæver sig en Fjeldmasse, der gajir under 

 Navn af Storberg eller Afløsningen. Denne er fra Aarvik- 

 dalen op til høieste Fjeld bygget af en granitisk Bjergart, 

 der rimeligvis optræder eneraadende gjennem hele den nævnte 

 Fjeldmasse. I selve Aarvikdalen bryder Graniten frem i en 

 løs Aasryg, der skyder tversover Dalen og er umiddelbart 

 knyttet til Fjeldmassen paa den anden Side, hvor den gra- 

 nitiske Bjergart ligeledes træder frem. 



Graniten viser en smudsig-graa til rødlig Farve. De 

 enkelte Bestand dele, Feltspath, Kvarts og Glimmer ere ofte 

 saa løst knyttede sammen, al de lettelig falde fra hinanden 

 for et svagt Tryk. Navnlig er dette Forhold fremtrædende 

 i den lave Aasryg, der stikker frem tversover Aarvilalalen — 

 enddog i den Grad,, at Stenen her vel rettest kunde betegnes 

 som en „sandstenaglig Granit." 



Det granitiske Felt her synes paa det Noieste at være 

 knyttet til Lag af Skifergruppen 2 a. Tager man fra Tyvdalen 

 — se Fig. 19— ned imod Aarvikdalen, saa vil m.an over 

 Høifjeldskaret skride over Glimmerskiferlag med stadigt vest- 

 ligt Fald. Henimod Skraaningerne ned til Aarvikdal vil 

 Skiferen efterhaanden forandre sin petrograiiske Karakter. 

 Den bliver mere feltspathrig, mere kornig kiystallinisk og 

 den skifrige Struktur gaar efternaanden over til en fuldkom- 

 men massiv. Lnellem Skiferen og Graniten er der saaledes 

 ingenlunde bestemte Grændser at paavise — tvertimod tror 

 man at kunne forfølge jævnt fremskridende Overgangsformer* 



