188 



Fredsslutning af Dato 13. Januar 1613 til Danmarks Eige al 

 Prætension paa Finniaiken,"saavel i Henseende til den Andel 

 som Eussen i Aaret 1595 til Sveriges Krone liavde overdraget, 

 som til den Anpart, Sverige sig paa egne Vegne tilegnede, 

 saa at Sveriges Krone til evig Tid ej niere paa nogen af 

 Sølapperne skulde have at prætendere, og fik saa den Russe- 

 Skats Paastand og Krav fra Varanger indtil Malanger som 

 og de Svenskes fra Varanger indtil Titisfjorden i Nordlandene 

 sin endelige Udgang og sidste Slutning, hvilket alt ydermere 

 af følgende kan forstaaes. 



Efter det Stettinske Fredsfor drags Slutning af send te 

 Kong Johannes af Sverige til højlovlig Ihukommelse Kong 

 Frederik den Anden i Aaret 1577 sin Deputerede Hr. Aake 

 Bengtssøn, som iblandt andre hannc'm anhefalte Instructions- 

 Punkter havde at besvære sig over, at de Norske Fogder 

 forbød Finmarkens Lapper, der efter hans Formening af 

 Arilds Tid havde tilhørt Sverige saavelsom Norge, at yde de 

 Svenske den forlangte Udgift; hvorpaa allerhøjstbemeldte 

 Konge strax i saa Mas der erklærede. at det Forbud, som 

 hans Enibedsraand skulde have gjort i Lapland, var ham 

 aldeles ubevidst, samt belovede, at derom skulde erfares, og 

 hvad Brøst, som kunde findes imod gammel og fordum Hævd, 

 skulde igjen aldeles blive afskaf!'et. I Aaret 1580 klagede de 

 Svenske i lige Maade over, at de Norske Lensmænd gjorde 

 dem stor Forfang i Lapland; hvorfor i det berammede Møde 

 til Knærød i den Punkt saaledes blev sluttet, at hvad Be- 

 sværinger sig heretter kunde tildrage imellem Undersaatterne 

 af Danmark, Norge og Sverige, skulde Lensherren med nogie 

 beskedne Mænd grangivelig ransage og saaledes foranstalte, 

 at den ene ei gjorde den anden nogen Indpas eller Forfang i 

 nogen Maade, paa det Kongerne ej/lerefter med slige Klagemaal 

 skulde besværes. 



Da Hertug Karolus havde tiltrædet Sveriges Riges 

 Gubernation, befalede han ved et Brev af 30te Oktober 1596 

 Vardøhus's Foged Peder Hanssøn ej at formene Finmarkens 

 Lapper at erlægge Skat til Sverige, ej heller at hindre Sven- 

 ske Lapper fra at sætte sig der sammesteds ned at bo, saa- 

 som Sverige tilegnede sig en Del af Landet som en Ejeudora. 

 Efterdi de Svenske Tid efter anden alt mere og mere 

 indtrængte sig i Nordland og Finmarken og der af Lapperne 

 toge Skat, vilde højlovhg Ihukommelse Kong Kristian den 



