Om Finmarkens Negotie. 



D. 



et, som den berømmelige Poet Juvenalis haver 

 skrevet om sine Tiders Kjøbmænds Flittighed for Brødet at 

 vinde, indbefattende sine Tanker derom i dette Vers: 



ImpUjer extremos currit mercator ad ludos 

 Per mare pauperiem fuyiens, per saxa, per ignem. 

 Til yderst Indien for Armod at undvige 

 Kjøbmanden vover sig mod Hav, Skjær, Ild tillige, 



det kan man billigen sige om dem, der drive Handel paa 

 Finmarken, hvorhen Farten ej alene falder lang, men endog 

 besværlig og farlig igjennem brusende Bølger og Strømme 

 og paa sine Steder imellem Skjær og Klipper, især paa den 

 saakaldte Throndhjems Bugt. Ikke desmindre have dog ej 

 alene Danmarks og Norges Indvaanere, men endog adskillige 

 fremmede Kationer, Englændere, Tyskere, Hollændere, Sven- 

 ske og Russere, i Tidens Længde søgt derhen for at drive 

 Kjøbmandskab, hvilket er Bevis paa Landets Fordelagtighed 

 for de Negotierende. Thi hvo vilde vel uden nogen Nytte 

 for sig selv gjøre sig saa megen Umage og igjennemgaa saa- 

 mange Farligheder? 



Iblandt Alle have Bergens Bys Indvaanere den længste 

 Tid nydt den Frihed at handle paa Finmarken, til hvilken 

 Handel de først fik Anledning ved Forbud paa Fremmedes 

 Negotie Norden for Bergen. Thi da Kong Magnus Haakons- 

 søn Lagabæters Fader, Kong Haakon Haakonssøn den Gamle, 

 i Aaret 1262 paa Orknøer ved Døden var afgangen og aller- 

 højstbemeldte Kong Magnus i sin Faders Sted var kommeu 

 til Regjeringen, gav han de Vendiske Stæder til Kalmar Fri- 

 hed at negotiere i Bergen, iren ej længere Nord, at kjøbslaa 

 med Byens Borgere, men ikke paa Bygden, samt at forblive 

 i Staden, dog ej længere end fra den 3. Maj til den 18. Sep- 

 tember, med mindre de vilde svare Skat som andre Borgere. 

 Samme stadfæstedes af Kong Erik Magnussøn Prestehader, 



