224 



querende imod en vis Forpagtningsafgift forestaa og forsvar- 

 ligen forsyne Landets Indvaanere imod Enlivers Handels og 

 Fordrings Fortabelse samt andenj vilkaarlig Straf. I lige 

 Maade skulde de forsyne enhver af benævnfce Handler med 

 en duelig Tjener. Saafremt de fornam, at nogen af samme 

 ej vedbørlig forvaltede Negotien, havde de Magt til at afsætte, 

 ham, og skulde en saadan Tjener strax og uden Indvending 

 med Proces imod Kvittering overlevere til den, som til For- 

 valtningen i hans Sted blev hensendt, Handelen med alt, hvis 

 derved fandtes, og sig for at gjøre Rede til sin Husbonde 

 forføje og, saafremt ban befandtes ikke at kunne gjøre ved- 

 børiig Regnskab, lide den Straf, som Forordningen af 4de 

 Maj 1690 angaaende utro Tjenere paabyder. Saa bleve og 

 Amtmanden, Fogden og Sorenskriveren befalede at have 

 flittig Indseende med Handelstjenerne og, dersom de nogen 

 Utroskab og Nachlæssighed hos dennem skulde fornemme, 

 da strax at tilkjendegive deres Principaler det. De Bergens 

 Indvaanere, som hidindtil havde negotieret paa Finmarken 

 og ej længer kunde eller vikle samme Negotie vedblive, til- 

 forpligtedes at overdrage deres Pakhuse, Sjaaer og Fiske- 

 hjælde til dem, som Handelen i deres Sted antog, efter uvil- 

 lige Mænds Vurdering. Ligesom i forrige Oktroj saa og her 

 blev paa de fleste Varer sat en vis, dog underskedlig Taxt, 

 saasom : i hin ansattes 1 Tønde Rugmel til 4 Voger og 1 Bis- 

 merpunds, men i denne til 5 fulde Vogers Værdi, som efter 

 den Finmarkske Regneraaade er 2 Rigsdaler 2 Ort. Dens 

 Vægt skulde være 5 Voger og 1 Bismerpund, Fustagen ind- 

 beregnet. Efter den foreskrevne Taxt skulde Varerne sælges, 

 og saafremt den Trafiquerende eller nogen af Handelsfolket 

 herimod forsaa sig, skulde samme første Gang bøde 20 Rigs- 

 daler, anden Gang 100 Rdlr., og tredje Gang alle hans Varer 

 være konfiskerede. De øvrige, ej for en vis Taxt ansatte 

 Varer skulde betales, eftersom den Kjøbende og Sælgende 

 bedst kunde forenes. Alle de Varer, som til Landet hen- 

 sendtes, skulde være dygtigt Kjøbraandsgods. Hvis de be- 

 fandtes fordærvede, var Handelsfolket ikke forbundet til at 

 annamme dem efter Taxten, men bevilgedes at kjøbe dem 

 efter indbyrdes Forening, eller efter som de af næste Øvrig- 

 hed eller tvende uvillige Mænd kjendtes værd. I saadanl 

 Tilfælde var Øvrigheden der paa Stedet forpligtet til af slige 

 udygtige Varer at skikke en Prøve forseglet til Magistraten 



