376 



Yexling med Lerglimmerskifer. Strøgretning 0~V. Fald 



vertikalt. 



Ved Søviknes mørk Kalksten med noget variabel Lag- 

 stilling — dog er ogsaa her øst- vestlig Strøgretning med stejlt 

 nordligt Fald forherskende. 



Fig. 38. Profil opover Søvikfj eldet. 



a. Kalksten. Strøg og Fald ikke at aflæse. 



b. mildere Skifer (Lerglimmerskifer) 0— V, Fald N. 



c. tyndlaget Kvartsskifer og kvartsitisk Gliramerskifer. 

 Glimmeren skjællet og hvid. Lagene i køj Grad for- 

 vredne. 



d. haard kvartsitisk, tildels sandstenagtig GUmmerskifer. 

 Strøg N— S, Fald stejlt (70 «) 0. 



e) opover Top en finskjællet temmelig mild GUmmerskifer 

 i Bænkedeling. 



Som Forholdene ere at aflæse opover dette Profil, vil 

 det ikke være let at afgjøre, om det Hele danner en sam- 

 menhængende Lagrække, eUer om der kunde være Føjetil at 

 udsondre Partierne a og b, som i ethvert Tilfælde maa op- 

 fattes at staa i et Overlejningsforhold til d og e, fra disse, 

 d og e tilhøre den utvivlsomme Glimmerskifergruppe, mens 

 a og b maaske snarere kunne knyttes sammen med Kalkstens- 

 Zonen mellem Gausvik og Fuskevaag. 



Fig. 39. Profil fra Storvasbotten nedigjennem Kvan- 

 toskaret ned til Kilbotten. 

 a. og b) GUmmerskifer. Strøg 50 a 60 «. Fald stejlt NY. 



c. Kalkstenslag med øst-vestUgt Strøg, Fald 20 a 30« S 

 (paa andre Punkter nordUgt Fald). 



d. En smuk grøn stribet amfibolitisk Skifer. Hvid Kvarts 

 maaske i Forbindelse med noget Feltsr-ith i mere eUer 

 mindi^e sammenhængende stribevis FordeUng i den grønne 

 amfibolitiske Grundmasse, der selv danner som et Aggre- 

 gat af fine glindsende Hornblendenaale. Strøg .140 **! 

 vertikal LagstUling. 



Mens Lagrækkerne a, b og antageUg ogsaa d utvivl- 

 somt tilhøre Glimmerskifergruppen, synes der derimod at 

 være al Grund til at indordne Kalkstenslagene c md under 

 den yngre Gruppe. Den ringeFaldvinkel og den i det Hele 

 afvigende Lagstilling taler til Gunst for en saadan Ud- 

 sondring. 



