to, dernæst rykker disse ud fra hinanden, idet der spænder 

 sig (ine Traade imellem dem, og samtidig har Kærnens Farve- 

 hindt (Kromatin) trykket sig sammen til en lang Snor, der lig- 

 ger oprullet i mange Vindinger (2). Nu fjærner Kraftcentrerne 

 sig mere fra hinanden, og de mellem dem forløbende Traade 

 antager Tenform. Kærnehinderne opløser sig, og Farvebindtets 

 lange Snor deler sig i ligestore pølseformede Stykker, som vi vil 

 kalde Farvebindere (Kromosomer) (3). Kraftcentrernes indbyrdes 

 Afstand bliver stadig større, indtil de staar paa hver sin Side af 

 Kærnen som Jordens Nord- og Sydpol, og Traadene mellem dem 

 forløber som Jordens Meridianer. Farvebinderne har ordnet sig 

 i en Kres i Ækvators Plan (4). Hver enkelt af Farvebinderne 

 spalter sig nu efter Længden i to Stykker, og der fremkommer 

 altsaa herved det dobbelte Antal (5). Nu begynder Farvebin- 

 derne at vandre med Traadene, den ene Halvdel af dem nærmer 

 sig det ene Kraftcentrum, den anden det andet (6). Dernæst svin- 

 der Traadene mellem Kraftcentrerne, og selve Cellen begynder at 

 dele sig, idet der dannes en Ringfure langs Ækvator (7). Sam- 

 tidigt løber Farvebinderne over i hinanden og danner atter et 

 Traadnøgle, hvilket ogsaa forsvinder, og der ses et Farvebindt 

 som i den oprindelige Celle, der nu er bleven til to Døtrecel- 

 ler (8), hver med sin egen Kærne. 



Nu er det imidlertid saaledes indrettet i Naturen , at denne 

 Celledeling ikke kan vedblive i det uendelige uden Skade for 

 Individernes Bestaaen. De Opdrætsforsøg, som Maupas har 

 gjort med encellede Smaadyr, synes ret oplysende i saa Hen- 

 seende. Han anbragte dem under de gunstigst mulige Ernærings- 

 forhold og kunde saaledes flere Maaneder igennem faa dem til 

 at forplante sig ved Tvedeling. Men efterhaanden blev Kultu- 

 rerne svagere, Dyrene aftog i Størrelse, og der indtraadte syge- 

 lige Forandringer. Endelig forfaldt ogsaa Kærnen, og hele Kul- 

 turen døde ud. Hos nogle opnaaede han 316 Delinger, hos an- 

 dre indtil 660 Generationer, ja man har endog ved Forandring 

 af Ernæringen kunnet frembringe mange flere saadanne, men det 

 slutter dog vistnok hver Gang med en Forringelse af Bestanden. 



Imidlertid er det let at forhindre dette Forfald, idet man, 

 enten ved Sult eller navnlig ved at tilføre nogle Individer fra en 

 anden Kultur, kan fremkalde en Art Livsfornyelse, der virker i 

 høj Grad foryngende paa disse Dyr. Denne Fornyelsesmaade 

 kaldes Kopulation, og den ser ud som en Modsætning til Celle- 



