104 



endnu uden Vinge men med en langstrakt Haand, benytter 

 Fingerkløerne til at holde sig fast med; vi ser en lille Fald- 

 skærm af Fjer i begyndende Udvikling, og vi er ligesom Vidne 

 til, hvorledes Svingfjerene fra Haandleddet er i Færd me~d at 

 rykke længere og længere ud mod Vingespidsen. Dette støtter 

 ogsaa i høj Grad Formodningen om, at Oldfuglen endnu kun 

 havde Svingfjer paa Mellemhaanden, men ikke paa Fingrene 

 (^første Afsnit S. 12). 



Endelig bliver Faldskærmsfladen til et virkeligt bærende Flyve- 

 redskab; en ny Bevægelsesmaade er opstaaet, Kløerne svinder 

 efterhaanden som overflødige, Fingrenes Længde og Bevægelig- 

 hed ligeledes, og Omformningen ender med den typiske Fugle- 

 vinge hos den gamle Hoatsin. — Det er ligesom et Tæppe dra- 

 ges til Side for vort Blik; som om Taagemasserne, der dækker 

 Horisonten, opløses og forsvinder, og vi skuer ud over Udvik- 

 lingens store Perspektiver gennem Aarenes Millioner, 



Fuglenes Hovedskal er naturligvis i høj Grad præget af deres 

 ensidige Udvikling som Flyvere; den er en Samklang af Lethed, 

 Styrke og Hensigtsmæssighed. Med Rette er den bleven kaldt 

 »et Digt i Ben« og dens Bygning »Formens frosne Musik«. 

 Alligevel har vi allerede set, hvorledes dens Opstaaen og Sam- 

 mensætning paa de væsentligste Punkter stemmer overens med 

 Krybdyrets. Det blev i andet Afsnit (Fig. 88 og 89) fremhævet, 

 at Hjærnens stærke Udvikling hos Fuglene og den deraf føl- 

 gende Forskydning af Hjærnekassens Knogler gav Fuglenes Kra- 

 nium et fra Krybdyrenes afvigende Udseende. Fuglenes Be- 

 vægelsesmaade i Luften har naturligvis ogsaa bidraget til at 

 uddybe denne Forskel, thi hos Kridttidens Tandfugle var Hjær- 

 nen endnu forholdsvis lille. Ogsaa hos mange Nutidsfugle er 

 Hjærnen ikke stor i Forhold til Kraniet, idet de Benvægge, som 

 omgiver Hjærnehulheden, er af en svampet Bygning og stærkt 

 luftfyldte. I Fig. 166 har jeg sammenstillet nogle Kranier, som 

 viser dette i forskellig Grad. Hos Uglen er Hjærnens Hulrum 

 dog ret stort tiltrods for Kraniets tykke Loft, medens Drontens 

 Hjærne aabenbart har været af en paafaldende Lidenhed. Owen 

 siger derom: »Hjærnen er mærkværdig lille hos denne Dronte- 

 art, og hvis man ser dette som et Maal for dens Forstand, saa 

 kan den godt kaldes ineptiis<.< (klodset, taabelig). Ikke alene er 

 Hjærnen lille i Forhold til Kraniets Masse, men Hulheden for 

 Storhjærnen synes at være mindre i Forhold til Rummet for 



