117 



sans, om Fuglenes Syn eller Stedsans, om Sneppens og Kiviens 

 Næbfølsomhed, eller om en Amøbes Sansninger i det hele taget. 

 Desuden har hvert Sanseorgan sin »specifike Energi«, d. v. s. at 

 det selv overfor meget forskelligartede Pirringer kun formaar at 

 overføre et særligt Sanseindtryk til Hjærnen. Et Tryk paa Øje- 

 æblet opfattes saaledes som lysende Figurer, og paavirker en 

 elektrisk Strøm Synsnerven, faar vi et Lysindtryk, medens dens 

 Virkning paa Hørenerven opfattes som Lyd, og gaar den gen- 

 nem Tungen, mærker vi en saltagtig, sød eller sur Smag. For 

 den Undersøgelse, vi her beskæftiger os med, er det dog til- 

 strækkeligt at vide, at jo mere sammensat Organet er bygget, 

 desto finere Sanseindtryk er det i Regelen i Stand til at optage, 

 og to Sanseorganer, der ligner hinanden i Bygning, vil ogsaa 

 give nærstaaende Sanseindtryk til Hjærnen. 



Oprindelig laa alle Sanseorganer i Huden (se Fig. 121 H), fordi 

 Indtrykkene kommer udefra. Huden indeholder da særlige Cel- 

 ler, der sørger for Optagelsen af disse Indtryk. De kaldes Sanse- 

 celler og er meget ensartede hos alle Hvirveldyr. De kan fore- 

 komme i forskellige Former, være traad-, stift- eller pæreformede, 

 og de ender i Regelen udadtil med en lille haarlignende Frem- 

 ragning. Indadtil staar de i Forbindelse med Nervesystemet, og 

 dette kan da enten ske saaledes, at der til hver enkelt Sanse- 

 celle løber en Nervetraad (som ved Lugteceller, Fig. 170, 1), eller 

 Nervetraadene forgrener sig mellem Sansecellerne (Smags-, Føle- 

 og Høreceller). Disse Celler kan nu slutte sig sammen i Smaa- 

 samfund, omgivet af Støtteceller, — Smagsløget, Fig. 170, 2, er 

 f. Eks. en saadan Samling af Smagsceller — , eller disse Familier 

 kan forene sig til en større Cellestat, der i meget højere Grad 

 tager Omgivelserne i Brug til Støtte, som Bevægkraft og Ind- 

 trykslbrstærkere. Disse ofte meget sammensatte Sansningssteder 

 kalder vi da Sanseorganer. 



Lugtesansen, der baade hos Fisk og Pattedyr spiller en 

 saa fremtrædende Rolle ved Dyrets Bedømmelse af Omgivelserne, 

 er af ringere Betydning for Krybdyr og Fugle. Man har endog 

 helt ville frakende Fuglene Lugtesans og har navnlig med Gribbe 

 anstillet Forsøg, som skulde bevise dette. Tilstedeværelsen af 

 smaa, men ægte Lugtelabber i F'uglenes Storhjærne godtgør dog 

 uomtvisteligt, at de er i Besiddelse af denne Sans. Organet 

 kræver for at sættes i Virksomhed, at det omgivende Medium 

 i en stærk Strøm føres forbi dets Overlladeceller. Det er derfor 



