122 



eller Pattedyr. Blandt Nutidskrybdyr træffes Ringen navnlig vel- 

 udviklet hos Firben og Skildpadder. Hos de første (Fig. 171,2) 

 har de enkelte Benplader (8 og 4) " en særlig langagtig Form,^ 

 medens de hos den nærbeslægtede Staalorm (5) er af et helt 

 andet Udseende: Skildpaddernes Benplader er firsidede, men hos 

 alle skyder Kanten af den ene sig et godt Stykke ind over den 

 næste ligesom hos Fuglene. Flyveøglernes Sklerotikaring (Fig. 96) 

 forholdt sig ganske paa samme Maade (Seeley), og hos Hvaløg- 

 lerne (Ichthijosaiiriis) er den næsten altid meget vel bevaret i 

 Fossilierne. Benpladerne findes hos alle Fugle og er meget for- 

 skelligartede, i Regelen uregelmæssigt rudeformede; deres Antal 

 veksler mellem 10 og 17. Selve Ringen kan være flad, lidt kegle- 

 formet eller mere cylindrisk, som hos Uglerne (9), hvor den 

 næsten antager Form af et Kikkertrør. 



Nethinden (retina) er ifølge sin Opstaaen et lille Stykke 

 Hjærne, der er trukket ud i en Sj^isnerve og udbredt paa Øjets 

 Indside (Fig. 172, G^). Dette er dog ikke noget særligt for Kryb- 

 dyr og Fugle, men dens mikroskopiske Struktur frembyder Ejen- 

 dommeligheder, som synes at vise disse to Klassers Samhørig- 

 hed. Sansecellerne i Nethinden optræder under to forskellige 

 Former, de langstrakte »Stave« og de mere flaskelignende »Tappe«; 

 imellem dem ligger talrige Støttetraade og Nerveender. Hos Kryb- 

 dyrene findes forholdsvis faa Stave, Tappene er i Overvægt og 

 Doppelttappe hyppige. Alle Fugle har saavel Stave som Tappe, 

 Doppelttappe er ogsaa her hyppige. Hos begge Klasser findes i 

 Tappene ejendommelige Oljekugler af meget forskellige Farver. 

 Saadanne træffes ellers kun hos Ganoider, enkelte Padder og 

 laverestaaende Pattedyr, Kloak- og Pungdyr; men hos Saurop- 

 siderne er disse farvede Oljekugler særlig fremtrædende. 



C. Hess har anstillet interessante Forsøg for at undersøge, 

 hvorledes forskellige Dyr ser paa Farverne og opfatter deres 

 ulige Lysværdi. I et almindeligt Solspektrum synes for et nor- 

 malt Menneskeøje det gule Parti lysest, og Lysstyrken aftager 

 hurtigere mod den blaa Ende end mod den røde. Hvis vi stærkt 

 forringer hele Spektrets Lysstyrke og ser paa det, efterat vort Øje 

 i nogen Tid har været i Mørke, saa viser det sig som et svagt, 

 farveløst Baand, der nu er lysest, hvor den grøngule Farve skulde 

 være, og hvis Lysstyrke aftager hurtigere mod den røde end mod 

 den blaa Ende. Saaledes ser et fuldkommen farveblindt Men- 

 neske ogsaa det lyse Spektrum. Undersøgelserne af Fisk viste, 



