175 



var det længste 39,5 mm, det korteste 32 mm, det bredeste 27 mm, 

 det smalleste 24 mm. 



J. Alb. Sandmann opgiver i »Fogelfaunan på Karlo« (Meddel, 

 af Societas pro Fauna et Flora Fennica 17. 1892) Side 226 Maa- 

 lene af 4 Kuld; Gennemsnitslængde- og Bredde er 34 X 24 mm; 

 Største og mindste Længde og Bredde er 35,6—32,3 og 25 — 23,8. 



FARVE. 



Betragte vi det foreliggende Stof med Hensyn til Farve, skille 

 de engelske Præstekraver sig straks ud fra alle de øvrige ved 

 deres blegere Ryg. »It is to be noted, however«, skriver Mr. Lowe 

 1. c. Side 397, »that freshly moulted specimens of C. h. major are 

 distinctly darker on the upper parts as compared with examples 

 in summer-plumage«. Ganske det samme gælder for danske 

 Præstekravers Vedkommende; herved maa dog bemærkes, at 

 vore hjemlige Præstekraver forlade Danmark i deres slidte og 

 afblegede Yngledragt, inden de fælde, saa man ser saa at sige 

 aldrig en gammel Præstekrave her i Landet i Vinterdragts De 

 smaa nordøstlige Præstekraver, der trække igennem i August- 

 September, vise derimod ofte nye mørke Rygfjer frembrydende 

 mellem de slidte Sommerfjer. 



Men Præstekraven vender tidligt tilbage hertil, oftest i Be- 

 gyndelsen af Marts, og stundom kunne nogle ses allerede i Slut- 

 ningen af Februar. Disse Fugle have da paa det nærmeste den 



* Det er en bekendt Sag, at de tleste arktiske Vadefugle forlade deres nord- 

 lige Ynglepladser gamle for sig og unge for sig, og sidstnævnte trække senest 

 igennem. Hos nogle Arter komme de gamle Hunner først i Flokke for sig, de 

 gamle Hanner, til hvem Ungernes Pleje har været overdraget, lidt senere; jfr. 

 Gustaf Kolthoff: Herbstwanderung der nordischen Sumpfvogel, Upsala 1896. 

 Vi se de gamle Fugle i Sommerdragt af Kobbersnepper, Limosa lapponica, 

 Ryler, Tringa islandica, alpina, siibarqiiata, temmincki , Kærløber, Limicola 

 platyrh., Strandhjejle, Sqiiatarohi helvetica o. s. v. paa Tilbagerejse allerede fra 

 Slutningen af Juli eller endnu tidligere her i Landet, og ofte har jeg set de 

 paagældende Arter med begyndende Fældning af Svingfjerene paa denne Tid. 

 Det ligger nær at tro, at det er denne Svingfjersfældning, der foraarsager den 

 tidlige Bortrejse fra de nordlige Egne paa et Tidspunkt, hvor disse endnu 

 byde Fuglene rigelig Næring; tøvede de, som de unge Fugle, tre Uger eller en 

 Maaned længere, vilde de ved Begyndelsen af den lange Rejse staa midt i 

 Vingefældningen, og denne gaar saa langsomt for sig, at det nordlige Hjem 

 vilde være ubeboeligt, hvis de ventede, til den var tilendebragt. Denne Vane, 

 at forlade Ynglepladserne saa snart Ungerne nogenlunde kunne klare sig selv, 

 er bevaret ogsaa hos mindre nordligt ynglende Vadefugle og saaledes ogsaa 

 hos Præstekraverne her i Danmark. 



