257 



retningen blev Fuglene hurtig fortrolige, og særlig forstod de 

 invalide iblandt dem, at her var Fristed og sikker Beskyttelse 

 at finde. Af saadanne defekte Skabninger har vi haft adskillige 

 i livsvarig Pension, medens vi ingensinde har havt Fugle i F'an- 

 genskab, der selv var i Stand til at klare sig. 



For ca. 20 Aar siden havde en fordreven Raagekoloni taget 

 fast Ophold i den stille Bispehave. En Dag bragte en gammel 

 Kone, hvem vor Dyrevenlighed var bekendt, os en løjerlig, halv- 

 skaldet Skabning med et uforholdsmæssigt stort Hoved, store 

 Øjne og et vældigt Næb. Det var en Raageunge, som var faldet 

 eller kastet ud fra en af Rederne. Synderlig levedygtig saa den 

 ikke ud, men min Hustru madede og plejede det skrigende, 

 graadige lille Uhyre saa vedholdende, at det ikke varede længe, 

 før den kendeligt kvikkede op. Den trivedes godt, fik snart 

 smukke, sorte, glindsende Fjer over det Hele og udviklede sig 

 forbausende hurtig. 



Den første Vanskelighed, som frembød sig ved dens Optagelse 

 i Familien, var at konstruere et holdbart Bur, thi den pulveri- 

 serede uvægerligt Alt, hvad pulveriseres kunde. Dens Opfind- 

 somhed og Sindrighed paa dette Omraade var fast utrolig. Om- 

 sider fik jeg lavet en løs dyb Zinkunderdel og en solid Over- 

 bygning af galvaniseret Jerntraadsvæv med Siddepind og Skyde- 

 dør til at hæve og sænke. Den blev hurtig fortrolig med Lejlig- 

 heden, men var vistnok utilfreds med Vandbeholderen, thi saa 

 ofte den blev fyldt, blev den trukket op af det den omgivende 

 Stativ, væltet og kastet ud. — Min første Morgengerning er at 

 rense Buret. Fremgangsmaaden er da denne: Overdelen med 

 Tverpinden, hvorpaa Fuglen hopper op, saasnart Tæppet, hvor- 

 med den om Natten har været tildækket, er fjernet, sættes ned 

 paa Gulvet. Dyret tripper da ud og foretager regelmæssig en 

 Ronde for at inspicere Omgivelserne. Derefter aflægger den Be- 

 søg ved min Hustrus og Datters Senge, skriger og trækker i 

 Tæpper og Lagener, indtil den faar dem vækkede, og de taler til 

 den og beskæftiger sig med den. Men saasnart den igen faar 

 Øje paa mig, der midlertidig i Køkkenet har renset Burets Under- 

 del og serveret Frokosten, farer den efter mig og skynder sig 

 tilbage til Buret. Er Anretningen tilfredsstillende, giver den det 

 tilkende med smaa Smæld og klukkende Lyde. Behager den 

 den derimod ikke, bliver det ene efter det andet værfet ud af 

 Døren, medens den arrig hugger efter mig. »Ens Slags Mad« 



