^.^Wmnlnsti^,.^ 



\\ 



MAY 31 1918 



Ae., / GERHAlUl IIKILMANX : 



VOR NUVÆBKNDE VIDEN 

 OM FUGLENES AI-STAMNING 



FEMTE AFSNIT 

 FØRFUGLEN PROAVIS. 



Sneens hvide Dække ligger endnu over Markerne og beskytter 

 alle de grønne Spirer; skarpt og koldt er Daggryet i Februar. 

 De rimdækkede Kviste funkler i Morgenlyset, Vinteren har endnu 

 Magten, og enhver Drøm om Vaar synes ganske fjærn. Alligevel 

 sidder der en syngende Stær paa Tagryggen, og Solstraalerne 

 fremtryller en Fest af Farver i dens metalglinsende Fjer. De 

 gUtrer og spiller i blaa og grønlige Glimt og synes at kappes i 

 Festjubel med det rislende Tonevæld, der udgaar fra Fuglens 

 Strube. Under Hjemkomstens Sødme er den ligesom beruset af 

 Gensynet med de kære kendte Omgivelser, dæmrende Haab og 

 ubestemte Længsler fylder dens Bryst og bringer hele dens lille 

 Legeme til at sitre; Sangeren hilser den livbringende Sol med 

 stedse fornyede Jubelraab og slynger sit frejdige Vaarbud ud 

 over Alverden. 



Omtrent samtidig kommer ogsaa Lærken. Snart klinger dens 

 klare Sølvklokke højt oppe fra den blaa Himmelhvælving. Med 

 uforsagt Freidighed istemmer den sin Lovsang, der synes helt 

 gennembævet af uendelig Fryd. Den glæder sig over Nuet og 

 over alt det vidunderlige, der skal komme. De kvidrende Lær- 

 kers Morgenkor danner Forspillet til Naturens store Opstandel- 

 sesfest. 



Varme Luftninger fra Syden bringer en fornyet Opflammen 

 af det betagende Ledemotiv i alle Fuglehjærter. Vandhønsene 

 farer vingeklaprende hen over den isfri Vandflade, Viben slaar 

 Mølle i Luften af lutter Henrykkelse, og Storspovens bløde Fløjte- 

 toner Ij^der fra Nathimlen. Paa Engen har Brushanerne begyndt 

 deres Turnering; med Næbbenes Spyd og med Fjerkraven som 

 Skjold farer de løs paa hverandre, hopper, tramper og basker 

 med Vingerne. Og næppe er Solen sunket ned bag de dæmrende 

 Skove, før Urhanerne indfinder sig paa Festpladsen. De danser 

 og springer, brummer og hvæser, drejer sig med rejste Fjer om 

 hinanden, kradser og bides. — Men i Maagekolonien er der en 

 øredøvende Larm hele Døgnet igennem. 



Det er Foraarets, det er Livsfornyelsens Tid, der fremkalder 

 denne Rusning af Blodet. Nye Individer skal opstaa, et nyt 

 Slægtled indledes. Den evige og ubevidste Gentagelse af det store 



6 



