91 



stavfonnede Ravnenæbsheii som hos Fugle og Flyveøgler. Baade 

 F. V. Huene og R. Broom er uafhængigt af hinanden kommcl 

 til det Resultat, at Scleromochlns maa have været et Faldskærms- 

 dyr, der havde en Faldhud udspændt mellem For- og Baglem- 

 mer og maaske mellem Baglemmer og Hale. De lange Ben og 

 de temmelig lange, skarpe Kløer gjorde det vel egnet til Klatring 

 i Træernes Grene, og i mægtige Spring skulde det altsaa have 

 kastet sig fra Træ til Træ, ligesom Nutidens Flagredyr (Fig. 108). 



Delte ser altsammen meget sandsynligt ud, og v. Huene påa- 

 viser yderligere, at denne Parasuchiers Fod næppe var forskellig 

 fra Juratidens Flyveøglers, og han mener, at selv om Dyret ikke 

 kan have været Stamfader til Flyveøglerne (den svage Haand), saa 

 har den dog sikkert staaet deres Udspring nær. Efter sin Fodrod 

 {Hælled), siger v. Huene, maa delte Krybdyr sikkert have været 

 en Saalegænger, d. v. s. at den har lagt hele sin lange Fod mod 

 Grenen uden at omfatte den. Dette er vel muligt, men maa i 

 saa Tilfælde bero paa en sekundær Tilpasning, thi Dyret kan 

 umuligl have erhværvet sin lange Mellemfod ved at leve i Træer. 



Lange Mellemfodsknogler ser vi blandt Nutidens Dyreformer 

 udvikle sig hos udprægede Løbere og Springere; de udformes 

 ved Bevægelse paa Jorden, ikke i Træer. Tilsyneladende er der 

 to Undtagelser fra dette. Hos de udmærkede Springere, Frøerne, 

 er Mellemfoden forholdsvis kort og dens Knogler ikke sanifæ- 

 stede; det samme er Tilfældet med den springende Spøgelseabe, 

 Tarsiiis spectrnm. Hos begge er til Gengæld to af Fodrodsknog- 

 1erne meget stærkt forlængede, og O. Abel har meget træffende 

 paavist, hvorpaa denne Forskel fra de andre springende Dyr 

 beror. Disse sidste (Kænguru, Springmus, Springhare, P^gern 

 o. s. V.) sæller nemlig Taaspidserne mod Underlaget efter Springet, 

 og Mellemfoden virker her som fjedrende Mellemstykke, medens 

 Frøer og Spøgelseaber falder ned paa hele Fodsaalen, og de 

 har derfor maattet udforme to forlængede Fodrodsknogler som 

 fjedrende Mellemled. 



Efter dette maa vi slutte, at Scleromochlns (i Løbet af adskil- 

 lige Tusind Aar naturligvis) erhværvede sin lange Mellemfod ved 

 Spring paa Jorden, før den er gaael i Træerne og er bleven 

 Faldskærmsdyr. Vi ser altsaa her en Parasuchierstamme, der 

 har gennemløbet lignende Stadier, som vi maa tænke os, at 

 Fuglenes Øgleforfædre har, fra Løb paa Jorden til Spring i 

 Træer med Udvikling af en Faldskærmsflade. All taler for, at 



