96 



kassens tykke Loft dannedes af svampet Benvæv. Saa meget desto 

 mærkeligere er det, at Tindingegruben ikke er fortrængt af dette 

 men endnu bevaret. Den barokke Skonæb [Balæniceps rex, Fig. 

 191, III) har en forholdsvis lille Hjærnekasse med tydelig Tindinge- 

 grube, og Postfrontale udsender en Tap, der naar næsten halvvejs 

 ned til den bjælkelignende Kindbue, og som er forbundet med 

 denne ved et fibrøst Baand. Dette har paa Midten et Forbenings- 

 centrum og omformes hos meget gamle Fugle til en hel Benbro, 

 der dog saaledes sjaies at være en sekundær Dannelse. Hos 

 Strudsfuglene (Fig. 193, C og 140, II) er Tindingegruberne ogsaa 

 meget tydelige, ligesaa hos en Del andre af de mere lavtstaaende 

 Fugle, som Pengvin (Fig. 194, II) og Lom (Fig. 194, IV), hvor de 

 yderligere markeres ved de af Muskeltilhæftninger stærkt op- 

 drevne Rande. Kridtlom {Hesperornis, Fig. 20) havde ogsaa tydelige 

 Tindingegruber. Selv blandt de forholdsvis højt udviklede Spurve- 

 fugle kan lindes ganske utvivlsomme Rester af øvre Tindingegrube. 

 Saaledes hos Afrikansk Tornskade (Laniarius), Australsk Fløjte- 

 fugl (Gymnorhina), hos Pragtdrosler (Pittidæ), Tyranner (Tyran- 

 nidæj og Sydamerikansk Rarita (Phytotoma). Gruben kan her 

 være mer eller mindre dyb og udstrakt, og der er en fremtrædende 

 Bentap baade for og bag (W. P. Pycraft), men disse mødes ikke. 

 Adskillige Hønsefugle er derimod i Besiddelse af et fuldstæn- 

 digt øvre Tindingehul. Alle Slægter i Skovhønsenes Gruppe (Te- 

 traoninæ) har det meget udpræget (Fig. 190, E og 192, I), idet 

 ikke alene S forener sig med Pf, men en lang Bentap skyder sig 

 fra Forbindelsen ned mod Jugale. Noget lignende kan ses hos 

 en hel Del Fasanfugle (Phasianinæ), saaledes hos Fasaner og 

 Vagtler, f. Eks. den kaliforniske (Lophortyx Californiens), samt 

 hos Hokkofugle (Cracidæ). Ogsaa flere Storkfugles Kranium frem- 

 viser øvre Tindingehuller, som er ret krybdyragtige. Hos den 

 hvidhalsede Stork fDissiira episcopus) fra Indien er Hullet om- 

 trent som hos den her afbildede Jabiru [Xenorhynchus asiaticiis, 

 Fig. 191, IV), hvor Squamosums stærke Fremspring over Led- 

 bensleddet danner en nedad og fremad rettet Bentap, der møder 

 Spidsen af Postfrontale og saaledes indeslutter Tindingehullet. 

 Det mest krybdyragtige synes dog Marabuens (Leptoptilus argala, 

 Fig. 191, V) Kranium at frembyde. Tindingehullets Beliggenhed 

 er her næsten ganske som hos Eiiparkeria, og set bagfra og fra 

 oven (Fig. 194, VI) minder det ikke saa lidt om Forholdet hos 

 Flyveøglerne (Fig. 194, V). 



