111 



»Geologisk set er Newarktidens Historie et mægtigt Drama, 

 hvis Prolog taler om de gamle Højes Svind, medens Dekora- 

 tionen er en udstrakt, men forholdsvis lav Fordybning, hvortil 

 Vandløbene fra det omgivende Højland fører Aflejringerne ned. 

 Fire store Akter, af hvilke første og sidste er de længste, følger 

 efter hinanden i Tidernes Løb, adskille ved Mellemakter af for- 

 færdende Storhed, da uhyre Lavamasser vældede frem fra Dy- 

 bet, spredte sig vidt og bredt og udslettede alt det gamle, idet 



Fig. 201. Aneøglen Stegomiis longipes fra Connecticutdalens Trias efter Foto- 

 grafi af R. S. Lulls plastiske Genbildning (Rekonstruktion) af dens Ydre. 



de beredte Skuepladsen for nye Hold af Optrædende. Hvor- 

 ledes de enkelte Scener fulgte efter hinanden indenfor Akterne, 

 kan ikke tydeligt ses, thi der er en stadig Skiften Plads i Dalen, 

 en Vekslen i Arten af de Aflejringer, hvori Beretningen er ned- 

 skrevet, og i de Dyreformer, der bevæger sig over Skuepladsen. 

 Det hele Drama er utroligt langt efler vor Tidsmaaling, thi hvert 

 paafølgende Døgn med dets Daggry, Morgentimer, Middagshøjde, 

 nedgaaende Sol og lange Nat, føjede kun en Ubelydehghed til 

 de langsomt voksende Aflejringer, men der var Uvejrsdage, hvis 

 Bidrag til Masseforøgelsen opvejede de mere rolige Perioder. 

 Alligevel, naar man tænker paa de to og en halv [engelske] Mil 

 høje Aflejringer, som repræsenterer hine Dage, kan man dog 

 gøre sig en svag Forestilling om Newarktidens Længde.« 



I Dramaets første Akt optræder kun to Former, »den tungt 

 pansrede Stegomns arciiatus, hvis Levevis vi næppe kan gætte, 

 thi Fundet af Fossilet i en Flodaflejring betyder lidet«, og en 

 af de krokodillignende Phytosaurier. Akten slutter med det første 

 Lavaudbrud, og umiddelbart derefter kommer den korte anden 

 Akt, hvori nogle Kæmpeøgler viser sig, men den paafølgende 

 Mellemakt er den forfærdeligste af dem alle, idet den fremkalder 

 en Ophobning af Lava paa ikke mindre end 500 Fods Højde. 



