122 



de genbildede, viser paa den anden Side utvivlsomt, at man har 

 gjort Ret i ved Opstillingen af Hestens Stamtræ at stille dem i 

 den rette Linje, der fører fra Eohippiis til Eqiiiis. I denne har 

 man (Zittel 1911 og O. Abel 1914) ogsaa anbragt Parahippiis 

 (Fig. 209 Pa), men dette synes efter vor Genbildning ikke at være 

 rigtigt, thi dens Kranium ligner kun saare lidt Kraniet D. De 

 hesteagtige Dyrs Stamtræ viser nemlig ikke en tiltagende P'or- 

 grening i Afstamningen fra en enkelt Urform, men for det meste 

 optræder der samtidigt flere Arter af en Slægt, og disse danner 

 da uafhængigt af hinanden opstigende Parallelrækker. En saa- 

 dan har sikkert Parahippiis tilhørt. 



Man kunde ogsaa benytte Stammen af Kameler, Næshorn, 

 Elefanter, Hvaler og andre Pattedyr til at bevise Rigtigheden af 

 denne Fremgangsmaade til Genbildning af Mellemformer, og Pa- 

 læontologen vil ved dens Hjælp kunne afgøre, om en tvivlsom 

 Skeletdel ligger i den lige Afstamningslinje mellem to andre 

 kendte eller ikke. 



Min Genbildning af Hestestammens Kranier vil findes i Pro- 

 fessor D'Arcy W. Thom})sons nye Bog: »Form and Mecha- 

 nical Efficiency«, som er under Trykning, men endnu ikke ud- 

 kommen. 



Idet jeg forudsætter, at Læseren nu fuldtud har forstaaet 

 denne Fremgangsmaade til Genbildning af Mellemformer, er vi 

 tilstrækkeligt udrustede til at begive os paa Vej i Retning af Før- 

 fuglen. Thi det er virkelig en Opdagelsesrejse ind i Fortidens 

 dunkle Land. Naar vi skuer henimod Maalet, formaar vi ikke 

 at danne os nogen klar Forestilling om, hvorledes Dyret har 

 været. Vi kan efter det Sammenligningsmateriale, vi har gen- 

 nemgaaet, nok fremkalde et taaget Billed af nogle af Skelettets 

 Enkeltheder for vort indre Syn, men noget Indtryk af Helheden 

 faar vi ikke. Dette Skelets enkelte Dele maa vi derfor først finde 

 for derefter at kunne bygge det hele op og endelig naa til at se 

 denne mærkelige Mellemform lyslevende for os. 



Vi retter først vort Søgelys mod Forlemmet. De to faste Støt- 

 tepunkter, Oldfuglens og Fugleanens Forlem, behandler vi lige- 

 som tidligere (Fig. 210). Alle Fingrene i Haanden af Ornitho- 

 siiclms er dog ikke kendt, men da fem Fingre er fundet hos 

 flere andre Aneøgler, maa vi gaa ud fra den fem fingrede Haand. 

 Her synes straks at frembyde sig en Vanskelighed, idet Oldfug- 

 len har to Fingre mindre, men som man vil se, kan Konstruk- 



