205 



Jeg saa dem baade i klart frostvejr og i tæt taage. Ved 

 begge lejligheder kom de hjem til natstedet nøjagtig til samme 

 tid, trods det, at det selvfølgelig var langt mørkere i det taagede 

 vejr; den dag hørte jeg de sidste flyve forbi kl. 4^". I taagen 

 kunde jeg jo langtfra se dem alle, og det lød ganske ejendommeligt, 

 at høre disse mængders vingesus uden at kunne se dem. Jeg 

 havde tænkt mig, at de den eftermiddag skulde være kommet 

 meget lavt: men det var egentlig ikke tilfældet. Kun peb de 

 noget mere til hinanden, end de ellers plejede. Var aftenhimlen 

 klar, var det et pragtfuldt syn at se disse uendelige masser af 

 fugle sværme forbi; det var ikke langt fra at svimle for ens øjne, 

 om man i længere tid saa op. 



Et ganske kort stykke øst for skovridergaarden var en større 

 granbevoksning, adskillige hektarer stor, bestaaende af høje, tætte 

 graner. Her var det tydeligt, at fuglene havde deres nattekvarter. 

 Jorden under grenene var dækket med et hvidt lag af de smaa 

 ekskrementer, og grenene var hvidgraa ind mod stammerne af 

 gødningen. Intet under, at der her i nyfalden sne var mange 

 rævespor, og at man ellers let kunde lugte »mikkels« tilstede- 

 værelse. Folk, der var kommet forbi paa en nærliggende landevej 

 havde tit sent paa aftenen hørt en myldrende pippen og kvidren, 

 som var skoven fuld af fugle. Jeg gik derop i granerne en sen 

 eftermiddag ved 6 tiden, hvor for længst alle fuglene var komne. 



Paa afstand hørte jeg den omtalte kvidren, der blev stærkere 

 og stærkere, eftersom jeg nærmede mig. Jeg har altid været 

 imponeret af spurvenes kvidren i træerne ved Helligaandskirken 

 i Kjøbenhavn; men det var intet imod disse millioner, og saa 

 havde de dog ikke engang lys til at synge ved I Om det var 

 skænderier, slagsmaal om pladsen eller andet, der foraarsagede 

 en saadan koncert, kan jeg naturligt ikke vide; men det var i 

 alt fald ganske ejendommeligt at høre saa mange fugle sidde 

 og kvidre midt ude i en granskov i mørket At skelne enkelte 

 stemmer var der ikke tale om; man kunde kun opfatte det som 

 ét hele, hvori alle de mange stemmer smeltede sammen. Jeg 

 tænkte paa, at det lød egentlig næsten, som naar man ryster en 

 mængde smaasten i et stramt sold, eller som smaasten, der 

 ligger og ruller i strandbredden. I tusmørket (det var let maane- 

 skin men overtrukket med snefald) kunde jeg se, hvorledes de 

 stadig fløj op fra grenene og satte sig igen; nu og da lettede en 

 hel lille flok fra en trætop for snart efter at slaa sig ned igen. 



