251 



søen imellem Gotland og Sverigs Fastland. Neppe nogensinde har 

 vel et Par ufrugtbare Klippeøer faaet en saa varm og begejstret Be- 

 skrivelse og Lovprisning; thi Bengt Berg er ikke blot den j'pperlige, 

 beregnende og taa'lmodige Fuglefotograf, han er en Forfatter, hvis 

 glimrende og fængslende Stil man i højeste Grad maa beundre. Et 

 Eksempel paa hans ypperlige Stilkunst er Indledningen, hvor han 

 beskriver Vinterens Uhygge paa Øerne, og i Modsætning dertil For- 

 aarets Ankomst. 



Hvad man iøvrigt faar i Bogen foruden Beskrivelsen af Øerne, 

 deres Plantevækst og Dyreliv i det hele taget, er Livsforholdene hos 

 de Fugle, som i saa stort Tal har hjemme her. Nogle af de talrigste 

 er Svartbagen og Sildemaagen; selv om vi herhjemme er forvænnede 

 med fortræffelige Maagefotografier, ser man med Glæde de mange- 

 haande Situationer, hvori Forfatteren, sikkert ofte med stor Vanskelig- 

 hed, har taget disse store Maagefugle. Et af Bogens mest interessante 

 Afsnit handler om Ederfuglen ; den Tekst, som ledsager de 10 Bil- 

 leder, er i Virkeligheden en indgaaende Beskrivelse af Ederfuglens 

 Liv Døgnet og Aaret igennem; hvis Anmelderen skulde udgive en 

 svensk Læsebog, vilde jeg bede Forfatteren om Tilladelse til at sætte 

 dette Afsnit heri; thi lidet har jeg læst om Fugle, skrevet med en 

 saa indtrængende Forstaaelse af og dyb Kærlighed til deres Liv. — 

 Lomviens Liv og Yngleforhold er gennem en Bække Billeder lagt 

 klart for vore Øjne; at Forfatteren skænker den en varm Interesse 

 er ikke sært, thi Carlsø er det eneste Sted ved Sverigs Kyst, hvor 

 Arten endnu yngler. Og her var den for nogle Aartier siden sin 

 Undergang nær, indtil Carlsøforeningen tog sig for at beskytte Øer- 

 nes Fugleliv. I 1880 var der maaske kun 20 tilbage; de blev saa 

 fredede, formerede sig, bredte sig omkring, og dannede nye Kolonier. 

 Over Carlsoforeningens Daad, at redde Lomvien for Sverig, er de 

 Tusinder af Fugle ude i Havet et levende Æresminde«. 



Bogens sidste Afsnit er helliget Vandrefalken. Forfatteren skriver 

 om den: At overvinde Vandrefalken var den sværeste Opgave, som 

 mødte mig paa Store Carlsø. Det gjaldt nemlig ikke blot at faa 

 Bugt med dens Skyhed, men Falken boede ogsaa paa et brat Fjeld, 

 hvor ingen kunde klatre op med etCamera; hvor i Alverden skulde 

 man da kunne fotografere den? At udgive et Arbejde om Carlsøerne 

 uden Vandrefalkens velvillige Medvirken ansaa jeg for meningsløst; 

 den er Carlsøs Pryd og stærkeste Personlighed. Altsaa den maatte 

 være med, men hvordan? En halv Vinter grundede jeg paa Sagen 

 uden at komme til Klarhed; saa overværede jeg en Luftsejlads i 

 Sydtyskland, og det faldt mig ind, at Gondolen under en Luftballon 

 var et baade rummeligt og let lille Hus at bo i. I et saadant kunde 

 man fotografere Fugle — der gik et Lys op for mig — Vandrefalken!« 



Med denne lille Prøve paa Forfatterens Stil skal Anmeldelsen 



slutte. Bogen handler mest om Fugle, men hvert Menneske, hvis 



Sind har en Smule Plads for den levende Naturs Skønhed, vil kunne 



glæde sig over Forfatterens Værk, 



° O. H. 



