46 Karl Pettersen. 
nærmeste kvartsfri hornblendegneis, der hyppig gaar over til 
en ulaget syenitartet sten. Denne dannes af hvidlig feltspath 
(forherskende Oligoklas med noget Orthoklas) og Hornblende. 
I strandbeltet sees stenen hyppig overtrukket med en firnis- 
agtig hinde, der ofte kan danne snart en mere gjennemskin- 
nelig melkehvid emalje, der ofte ligner smeltet stearin (stea- 
rindryp). Ogsaa denne hinde gaar for blæserøret let over 
til et hvidt porøst overdrag. I kolben afsætter den vand. 
Det er imidlertid navnlig over de stejle til lodrette væg- 
ge efter Bredviklinjens stødtrin at dette hindeagtige overdrag 
er at paavise. Naar man op over stødtrinets øverste kant, 
hvorfra berggrunden stiger op i langsommere skraauing, vil 
den firnisagtige hinde strax forsvinde. 
Den nordlige del af Tromsøen stiger i den saakaldte 
Stakkevoldsaas op til en højde over havfladen af 450° (131 
m.). I eu hojde af 350° (110 m.) gjennemskjæres fjeldmassen 
efter dens østlige skraaning i retning fra sv mod no af 
et et par hundrede fod bredt skar, hvis bundflade paa det 
nærmeste er dækket af et lidet ferskvand. Langs bundfladens 
begge langsider rejser sig stejle til lodrette vægge af en 20 
à 30° højde og danne saaledes to parallellsbende stødtrin. 
Ogsaa her fandtes den syenitartede bergart efter stødtrinets 
stejle vægge hyppigt belagt med det firnisartede overdrag. 
Fra den øvre kant af det indre stødtrin stiger berggrun- 
den igjen langsomt op til Stakkevoldsaasens højeste punkt, 
men over disse skraaninger, hvor berget hyppig træder udæk- 
ket frem, vil der intetsteds være at paavise tegn til firnisse- 
ring. Tværtimod bærer stenen heri dagfladen overalt stærke 
spor efter ydre kræfters destruerende indvirkning. 
For nærmere at undersøge, hvorledes forholdet i saa 
henseende kunde træde frem i større højde, foretoges en 
excursion til Krogelvdalen. Denne lille fjelddal skjær sig 
ind i fastlandstrækningen fra den østre side af Tromsøsundet 
— i den samme syenitartede bergart, som den, der raader 
