Terrasser og gamle strandlinjer. 49 
ning under landgrundens langsomme stigning. Hvert punkt 
af stødtrinets stejle væg maa nødvendigvis have lagt i lito- 
ralbeltet. Tidligere er paavist — fra forholdene som de ere 
at aflæse ved Sandvikens strandlinje — at landgrunden lang- 
somt maa være steget op i de laveste 100”. Imellem Sand- 
viken og Grepstad træder der endvidere frem mellem de her 
i 101 og 123° højt liggende strandlinjer en anden selvstændig 
strandlinje med et udpræget stødtrin. Efter den hgjeste 
Grepstadlinje viser ikke alene stødtrinet sig firnisseret, men 
firnissen er her ligeledes at paavise efter flere bergvægge 
indtil en højde af 200° o. h. Mellem 100 og 200° er der 
saaledes her at paavise firnisserede bergvægge paa det nær- 
meste i fuidstændig sammenløben nedenfra opad. 
I henhold hertil maa altsaa den faste fjeldgrund efter 
disse strøg 1 niveauet fra den nuværende havflade op til en 
+ højde af mindst 200’ over samme have steget langsomt og i 
det væsentlige jevnt. 
Af de oven omhandlede strandlinjer optræde som tidli- 
ligere nævnt flere alene mere lokalt og som kortere brud- 
stykker, andre derimod efter længere sammenløbende strøg. 
De sidste ere i regelen ogsaa de, der ere stærkest udpræ- 
gede. Fæster man sig altsaa ved forholdene, saaledes som 
de træde frem efter de her omhandlede strøg, saa synes der 
at maatte være grund til at sondre mellem disse mere 
lokale dannelser og de, der bære et mere selvstændigt karak- 
præg. Dette gjelder ikke alene de i fast berg indgravede 
strandlinjer, men ogsaa de egentlige terrassedannelser. Her 
synes der altsaa at kunne være grund til at forudsætte at 
ejendommelige forholde maa have raadet under disse mere 
selvstændige linjers dannelsestid. 
For terrassernes vedkommende synes forholdet i saa hen- 
seende i virkeligheden at maatte ligge rm Ne aabent. 
