60 J. Sparre Schneider. 
Tager man blot hensyn til lavlandet, kan Bejerns dal- 
føre ikke længere siges at tilhøre den arktiske zone, da de 
fleste af de for denne bestemmende arter her mangler; kun 
nogle faa arktiske „udliggere“, hvoraf Cid. minorata, Bot. 
decrepitalis & inquinatalis er de vigtigste, forefindes endnu, 
medens største parten af de øvrige udgjøres af sydligere til- 
dels subalpine former. Da imidlertid som før nævnt fjeldene 
allerede i en forholdsvis ringe høide frembringer en ublan- 
det arktisk Lepidopter-verden, hvad ogsaa er paavist af Schøyen 
for Saltdalens vedkommende, er jeg ikke utilbøielig til at 
tro, at trakterne omkring Saltenfjorden bør betragtes som 
det rette grænsedistrikt mellem den boreale og arktiske 
fauna; maaske har her de sydlige indvandrere indhentet de 
tilbagevigende polarboere og blandet sig med den efter gla- 
cialtiden fra Sibirien kommende stamme, der engang befol- 
kede hele landet, og hvoraf endnu de sydligere fjelde huser 
de sidste levninger. 
Fortegnelse nr. 2 indeholder resultaterne af mine ento- 
mologiske undersøgelser paa det 3die af de i Nordlands amt 
i sommeren 1880 besøgte punter, Grøtø i Stegen, hvor jeg 
hovedsagelig opholdt mig i malakozoologiske giemed men 
ogsaa benyttede mig af det usædvanlig heldige veir til at 
indsamle sommerfugle. 
Grøtø, et gammelt og renomeret handelssted, ligger nær 
under 68° n. br. paa en af de utallige holmer, der med sine 
vidtstrakte rev og grunder gjør farvandet her til et af de 
vanskeligste ved hele vor kyst; afstanden fra fastlandet er 
neppe mer end "/, mil. Største parten af den langstrakte 
holme er ubedækket grundfjeld (granit), der danner lave 
parallelt fra syd mod nord løbende aasrygge med smaa dal- 
fører imellem, hvor det eneste dyrkbare jordsmon findes, 
som alt paa et lidet myrdrag nær er taget under kultur; at 
Grøtøien sen periode er stegen op af havet, kan man slutte 
